Справа № 302/10/24 
Провадження № 2/302/14/26 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(повний текст)

05 січня 2026 року селище Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області в складі
головуючого судді Повідайчика О.І.,
за участі 
секретаря судового засідання Куруц В.І.,
позивача ОСОБА_1 
представника позивача адвоката Конюшка Д.Б.
відповідачки ОСОБА_2 
представниці відповідачки адвокатки Мині Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі судових засідань в селищі Міжгір`я за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Закарпатської області та Орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, про позбавлення батьківських прав, 
ВСТАНОВИВ:
03 січня 2024 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з цим позовом до ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 , відповідачка), треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Закарпатської області та Орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер, під час виконання бойового завдання, захищаючи Україну від агресора 10.06.2023. ОСОБА_3 проживав у шлюбі з ОСОБА_2 , під час якого ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився спільний син ОСОБА_4 . Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 03.02.2020 в справі № 302/5/20. Розпорядженням Міжгірської районної державної адміністрації від 14.12.2020 № 200 місце проживання малолітнього ОСОБА_4 було визначено з батьком - ОСОБА_3 . Позивач стверджував, що відповідачка має проблеми зі здоров`ям і перебуває на дистанційному обліку відповідного лікаря, а також належить до релігійної секти, до якої забрала малолітнього ОСОБА_4 в 2020 році в м. Ужгород. Перебування з матір`ю в секті негативно вплинуло на психічний стан дитини. Рішенням Виконавчого комітету Міжгірської селищної ради від 10.11.2023 №207 місце проживання малолітнього ОСОБА_4 було визначено - з дідусем ОСОБА_1 . Позивач забезпечує навчання та утримання малолітнього ОСОБА_4 . Відповідачка не виконує батьківські обов`язки й, на думку позивача, є небезпечною для дитини у зв`язку з чим він звернувся з цим позовом до суду про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 .
22 лютого 2024 року відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на позов в якому не визнала фактичні обставини, викладені в позові й заперечила проти позову. В запереченнях визнала факт народження ОСОБА_4 під час перебування її в шлюбі з ОСОБА_3 . Водночас ствердила, що до 2016 року вони разом, сім`єю проживали з батьками ОСОБА_3 , надалі переїхали до м. Жидачів Львівської області, а наприкінці 2016 на початку 2017 року - до м. Болехів Івано-Франківської області. Стверджує, що ОСОБА_3 займався протиправною діяльністю й не брав участі у вихованні сина. В 2017 році відповідачка з чоловіком та дитиною переїхали до м. Львова. В 2019 році ОСОБА_2 переїхала з малолітнім ОСОБА_4 до смт Міжгір`я й наприкінці того року на три місяці поїхала за кордон до Чеської Республіки, залишивши сина в Україні. Повернувшись в Україну відповідачка продовжила робочу візу ще на пів року, залишивши сина ОСОБА_4 під опікою своєї сестри ОСОБА_5 . В 2019 році ОСОБА_2 приїхала в м. Ужгород, де мала намір проживати з сином. На період пошуку житла притулок їй надали люди, які перебували у «Вселенській християнській церкві». На початку 2020 року відповідачка переїхала в м. Ужгород, де проживала з сином ОСОБА_4 в орендованій квартирі, а через кілька місяців вони переїхали до м. Львова до знайомих. 07 вересня 2020 року відповідачка «здала» сина на навчання в онлайн-школу ПНЗ «Харківська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів «Альтернатива» навчання в якій було припинено 24.12.2020 у зв`язку з їх викраденням. Відповідачка зверталась до правоохоронних органів та в подальшому була змушена виїхати за кордон. ОСОБА_2 заперечує наявність проблем зі здоров`ям з посиланням на медичні документи. Відповідачка заперечує проти позбавлення батьківських прав, при цьому зауважує, що до неї не застосовувались жодні заходи впливу й будь-які підстави для застосування такого виключного крайнього заходу батьківської відповідальності відсутні.
Позивач 06 березня 2024 року подав відповідь на відзив на позовну заяву в якому заперечив проти доводів відповідачки. Зокрема стверджує, що батько малолітнього ОСОБА_4 - ОСОБА_3 в 2016 році працевлаштувався в м. Львові, де в подальшому винайняв квартиру в якій вони й проживали втрьох: з відповідачкою та дитиною. В червні 2019 року відповідачка поїхала жити в смт Міжгір`я, а надалі виїхала на роботу за кордон - в Чеську Республіку, залишивши дитину з тіткою - рідною сестрою відповідачки. При цьому ОСОБА_2 обмежувала спілкування батька з сином. В січні між подружжям було розірвано шлюб, за взаємною згодою малолітній син ОСОБА_4 залишився проживати з матір`ю, проте відповідачка знову виїхала за кордон, залишивши сина з своєю сестрою. В липні 2020 року відповідачка повернулась і забрала сина з собою в організацію «Вселенська християнська апостольська свята небесна церква сонця», унаслідок чого спілкування дитини з батьком було припинено. ОСОБА_3 постійно надсилав кошти на утримання сина сестрі відповідачки, через відмову ОСОБА_2 надати свої платіжні реквізити. В листопаді 2020 року сестра відповідачки повідомила, що ОСОБА_2 із ОСОБА_4 перебувають у зазначеній вище секті, яка є небезпечною на що ОСОБА_3 забрав їх із секти й доправив до попереднього місця проживання в сестри. Через агресивну поведінку відповідачки сестра відправила її на лікування до відповідної клініки в м. Львів. Після цього за зверненням ОСОБА_3 рішенням органу опіки й піклування від 14.12.2020 № 200 місце проживання малолітнього ОСОБА_4 було визначено з батьком. З того часу відповідачка сина не відвідувала, тільки зрідка спілкувалась з ним засобами телефонного зв`язку. ОСОБА_4 після перебування в секті боявся, щоб мати ОСОБА_2 його знову не забрала туди, а тому в школу та з школи додому ходив у супроводі позивача. Позивач стверджує, що в ОСОБА_4 був свій телефон і ніхто не обмежував його в спілкуванні з відповідачкою, проте він сам часто не бажав спілкуватись. У травні 2022 року відповідачка сказала сину ОСОБА_4 , що хоче забрати його до себе внаслідок чого той почав плакати й припинив спілкування з нею. Останній раз відповідачка розмовляла з сином 02 вересня 2023 року, а наступного дня написала йому повідомлення, що зателефонує йому через рік та припинила спілкування з ОСОБА_4 . Позивач через деякий час пробував зателефонувати на відомий номер відповідачки, проте він був неактивним. За весь час з 2020 року ОСОБА_2 не брала участі в утриманні малолітнього сина в жодний спосіб. Позивач стверджує, що ОСОБА_2 самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків і припинила спілкування з дитиною, не брала участі в її утриманні, залишила дитину в Україні під час війни, а сама виїхала за кордон. Наведені обставини в сукупності, на думку позивача, є підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її малолітнього сина.
Ухвалою судді Міжгірського районного суду Сидоренко Ю.В. від 10 січня 2024 року відкрито провадження в справі постановлено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою від 27 березня 2024 року підготовче провадження в справі було закрито й призначено справу до розгляду. Судові засідання в справі неодноразово відкладались внаслідок ряду обставин (з метою реалізацію учасниками права на правову допомогу, за заявами учасників, відводу судді та інших причин).
17.06.2025 наказом голови Міжгірського районного суду Закарпатської області відраховано зі штату Міжгірського районного суду Закарпатської області суддю Сидоренко Юлію Володимирівну у зв`язку з достроковим закінченням її відрядження до Міжгірського районного суду Закарпатської області на підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 10.06.2025 № 1231/0/15-25 «Про дострокове закінчення відрядження судді Василівського районного суду Запорізької області Сидоренко Ю.В. до Міжгірського районного суду Закарпатської області та одночасне відрядження судді Василівського районного суду Запорізької області Сидоренко Ю.В. до Перечинського районного суду Закарпатської області для здійснення правосуддя». Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2025, цивільна справа № 302/10/24 (провадження № 2/302/24/25) розподілена судді Міжгірського районного суду Закарпатської області Повідайчик О.І.
Ухвалою судді Повідайчика О.І. від 30 червня 2025 року справу було прийнято до провадження та, з врахуванням відпустки головуючого, підготовче засідання в ній було призначено на 30 липня 2025 року. За клопотанням учасників та у зв`язку з необхідністю залучення, за клопотанням сторони відповідачки, Органу опіки й піклування за місцем фактичного перебування неповнолітньої дитини, підготовче засідання відкладалось і було призначено на 23 жовтня 2025 року.
23 жовтня 2025 року до участі в справі було залучено Орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради й зобов`язано останнього надати висновок щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо її малолітнього сина ОСОБА_4 .
Ухвалою суду від 23 жовтня 2025 року було закрито підготовче провадження й призначено справу до розгляду по суті.
Відповідно до пункту 50 Керівних принципів Комітету Міністрів Ради Європи щодо судочинства, дружнього дитині, до всіх процесуальних дій, у яких беруть участь діти, має застосовуватись принцип невідкладності задля отримання швидкої відповіді і якнайкращого захисту інтересів дитини, з повагою принципу верховенства права.
Затягування розгляду справи негативно впливає на дітей та їхній розвиток. Неефективне та, зокрема, запізніле провадження у справах щодо дітей може призвести до порушення позитивних зобов`язань за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ у справі «М і М проти Хорватії» від 03 вересня 2015 року, заява № 10161/13, § 179, 182).
Під час розгляду справи по суті позивач ОСОБА_1 підтримав позов з підстав, викладених у позовній заяві. Ствердив, що відповідачка ОСОБА_2 усунулась від виконання батьківських обов`язків, а дитина зараз навчається в школі в м.Львові й проживає там в сім`ї з мачухою ОСОБА_6 . Малолітній ОСОБА_7 боїться щоб відповідачка не забрала його знову до секти й не бажає спілкуватись із нею. Позивач регулярно навідує ОСОБА_4 , а разом з мачухою ОСОБА_6 вони дбають про його навчання, виховання й матеріальне забезпечення. Ствердив, що відповідачка тривалий час не виходила на зв`язок, що в сукупності з наведеними в позовній заяві обставинами спонукало його звернутись із цим позовом до суду. Наголосив на тому, що в той період, коли ОСОБА_4 проживав із матір`ю - відповідачкою, - остання не дбала про його навчання й, виїжджаючи за кордон, залишала його на значні періоди часу на утриманні й вихованні своєї сестри. Пояснив, що внаслідок проживання відповідачки з дитиною впродовж певного часу в секті (релігійній/благодійній організації) - психологічному здоров`ю дитини було заподіяно шкоди, у зв`язку з чим вони змушені були звертатись за допомогою до психолога. Ствердив, що наразі, в інтересах дитини відповідачку слід позбавити батьківських прав.
Представник позивача адвокат Конюшко Д.Б. підтримав позов, зауважив, що відповідачка ОСОБА_2 повністю усунулась від виконання батьківських обов`язків і більше п`яти років не бере участі в житті дитини. Просив задовольнити позов з викладених у позовній заяві підстав.
Відповідачка категорично заперечила проти задоволення позову. Пояснила, що є здоровою людиною, працевлаштована та винаймає житло. Вона є мамою малолітнього сина ОСОБА_4 і бажає брати участь в його житті. З слів відповідачки, вона залишила сина й проживала окремо від нього, зокрема й за кордоном, оскільки її викрадали сестра й мати та всупереч волі ОСОБА_2 поміщали до спеціалізованих закладів охорони здоров`я. Відповідачка побоювалась за своє життя та протиправних дій щодо неї з боку її сестри й матері, а тому змушена була жити за кордоном і припинити спілкування з малолітнім сином. Стверджує, що не могла брати участі в утриманні дитини через відсутність доходів, водночас кошти на утримання малолітнього сина надавали її рідні сестра й мати. Повідомила, що тривалий час спілкувалась з малолітнім сином засобами телефонного зв`язку, оскільки не могла приїхати до нього побоюючись щоб її знову не викрали й не помістили до закладу охорони здоров`я сестра й мати. Вважає, що може наладити спілкування з дитиною, проте їй повинен допомогти в цьому позивач, який, на її думку, намовляє дитину проти неї. Підтвердила, що намагалась навідати сина в школі разом з адвокаткою та працівниками поліції, що налякало ОСОБА_4 , внаслідок чого він не бажає з нею спілкуватись.
Представниця відповідачки адвокатка Миня Г.І. заперечила проти задоволення позову. Ствердила, що оскільки ОСОБА_2 заперечує проти задоволення позову - це вже свідчить про відсутність підстав для позбавлення її батьківських прав. Пояснила, що ОСОБА_2 постійно намагається установити втрачений з дитиною контакт, проте їй в цьому чинять перешкоди. Заявила, що ОСОБА_2 є здоровою особою й не належить до релігійної секти, винаймає житло й працевлаштувалась, а тому має змогу утримувати малолітнього сина. Ствердила, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем, оскільки дитина проживає з мачухою ОСОБА_8 у м. Львів. Заявила про те, що висновок органу опіки й піклування Міжгірської селищної ради не повинен братись до уваги, позаяк дитина проживає в м. Львів, а не в селищі Міжгір`я. Просила в задоволенні позову відмовити.
Під час судового розгляду було задоволено клопотання сторін про з`ясування думки неповнолітнього ОСОБА_4 в судовому засіданні за відсутності сторін. Суд заслухав думку неповнолітнього ОСОБА_4 , який за відсутності позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 , за участі психолога ОСОБА_9 та представників учасників, повідомив, що не бажає бачитись з відповідачкою ОСОБА_2 та не хоче проживати з нею. Неповнолітній ОСОБА_4 ображений на ОСОБА_2 через її відсутність в його житті протягом тривалого часу, й можливо змінить свою думку, коли подорослішає. З пояснень ОСОБА_4 слідує, що він бажає позбавити ОСОБА_2 батьківських прав. Після з`ясування судом думки неповнолітнього ОСОБА_4 , суд повідомив учасникам про його відповіді на питання та надав можливість опитати дитину позивачу й відповідачці. Неповнолітній ОСОБА_4 підтвердив, що не бажає бачитись з матір`ю ОСОБА_2 .
Заслухавши учасників справи й неповнолітнього ОСОБА_4 , дослідивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши їх на відповідність критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності в їх взаємозв`язку, суд установив такі фактичні обставини справи.
ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 11). Малолітній ОСОБА_4 є внуком позивача, що підтверджується його свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 11) та свідоцтвом про народження його батька ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 9).
Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 03 лютого 2020 року в справі № 302/5/20 (т. 1 а.с. 12) шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано.
Розпорядженням Міжгірської районної державної адміністрації від 14.12.2020 № 200 «Про визначення місця проживання малолітньої дитини» (т.1 а.с. 15) було визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_3 . Зазначене розпорядження було прийнято на підставі висновку комісії з питань захисту прав дитини Міжгірської районної державної адміністрації від 14.12.2020 № 01-42/1079 «Про визначення місця проживання малолітньої дитини» (т. 1 а.с. 13, 14).
Рішенням виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області від 10.11.2023 № 207 «Про визначення місця проживання дитини» (т. 1 а.с. 16) було визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 з дідусем ОСОБА_1 , який є позивачем в цій справі.
В акті обстеження від 13.10.2023 (т. 1 а.с. 17) складеному депутатами Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області відображено, що обстеженням дворогосподарства за адресою АДРЕСА_1 та опитуванням сусідів було установлено, що за цією адресою на час обстеження ніхто не проживає, у зв`язку з виїздом мешканців за кордон.
У витязі з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12020140080001755 від 09.12.2020 (т. 1 а.с. 18) зазначено, що 08.12.2020 за заявою ОСОБА_10 були внесені до ЄРДР відомості за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України на підставі таких відомостей: «08.12.2020 до Франківського ВП ГУНП у Львівській області надійшла заява ОСОБА_10 про встановлення місцезнаходження дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка 07.12.2020 близько 16:30 год за власним бажанням покинула межі медичного закладу ЛОК ЛОР «Львівська обласна психіатрична лікарня», що за адресою м. Львів вул. Кульпарківська, 95 та не виходить на зв`язок».
Талон-повідомлення єдиного обліку № 3940 (т.1 а.с. 19) містить відомості, що 07.12.2020 о 19:30 год в чергову частину Міжгірського ВП Хустського ВП ГУНП в Закарпатській області поступила письмова заява гр. ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканки АДРЕСА_1 про те, що дочка заявниці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є неосудною, перебуває на психіатричному обліку, вступила в секту під видом благодійної організації та хоче забрати й вивезти в невідомому напрямку свого сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який на даний час проживає з бабусею.
В характеристиці ОСОБА_4 від 16.10.2023 (т. 1 а.с. 20) зазначено, що ОСОБА_4 з 01.09.2020 по 12.06.2023 навчався у Міжгірському ліцеї № 1, за час навчання характеризується позитивно як старанний, активний і успішний учень. Під час навчання батько ОСОБА_3 постійно цікавився шкільним життям та навчанням сина, відвідував ліцей та систематично отримував індивідуальні консультації про життя та навчання сина. У навчанні та шкільному житті Назара активну участь приймали тітка ОСОБА_5 , баба ОСОБА_11 , дідо ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (м. Львів). Мама ОСОБА_2 жодного разу не відвідувала ліцей, не цікавилася шкільним життям та навчанням сина.
Опис обстеження психолога ОСОБА_14 за результатами звернення 22.01.2021 (т.1 а.с. 21) містить відомості, що ОСОБА_4 був перевезений з м. Львова і перебував з матір`ю в невідомому для нього місці в м. Ужгороді, куди його доставили з пов`язкою на очах. В зазначеному місці проживав тільки один чоловік на ім`я ОСОБА_15 та інші матері з дітьми. ОСОБА_4 перебував у зазначеному місці біля чотирьох місяців, проживав і спав у кімнаті з іншим хлопчиком, а мати - з іншою жінкою, тобто дитина протягом цього строку була частково ізольована від матері. Наслідком пережитого було отримання неповнолітнім ОСОБА_4 психотравми, реакції на стрес. За висновком психолога категорично забороняється втягувати дитину в подібні організації, позаяк це травмує дитину, здійснює негативний руйнівний вплив на дитячу психіку, що може призвести до психічних розладів різного ступеня важкості, аж до психозів.
В описі обстеження психолога ОСОБА_14 за результатами звернення 26.10.2023 (т.1 а.с. 21) зазначено, що психологом було проведено обстеження ОСОБА_4 , під час якого він розповів, що живе з мачухою ОСОБА_6 , зведеною сестрою ОСОБА_17 та сестрою по татові ОСОБА_18 . Задоволений умовами проживання, а раніше жив з матір`ю та батьком, доки мати не попала в секту, потім жив з тіткою (маминою сестрою), а потім з бабою та дідом (батьковими батьками). ОСОБА_4 спілкувався з матір`ю ОСОБА_2 по телефону й радів коли вона дзвонила. Іноді, коли йому скучно - хотів би подзвонити матері, але дідо заборонив йому це робити з міркувань безпеки. ОСОБА_4 дуже боїться, що мати може знову забрати його в секту. Неповнолітній сказав, що любить маму і переживає за неї та припускає, що якби вона не була в секті - може й міг би з нею жити, але за умови щоб поряд був хтось третій, бо він не довіряє матері. Розповів, що у вересні 2023 року він отримав від матері повідомлення, про те, що змушена припинити з ним спілкування і передзвонить йому через рік, коли закінчиться війна. За висновком психолога неповнолітній ОСОБА_4 найбільше емоційно прив`язаний до мачухи ОСОБА_6 , ще не пережив смерті батька й хоче вірити, що він живий. Має позитивне ставлення до діда й баби. Ставлення до матері в неповнолітнього амбівалентне: він і любить її, і переживає за неї, і не довіряє їй, і боїться, що вона забере його назад в секту.
Клопотання лікаря-психіатра Міжгірської РЛ від 13.01.2021 (т. 1 а.с. 23) містить інформацію про звернення лікаря-психіатра до органів національної поліції з метою розшуку та супроводу ОСОБА_2 до смт Міжгір`я для надання медичної допомоги.
В роздруківці з вебсторінки ІНФОРМАЦІЯ_6 (т. 1 а.с. 24) міститься інформація про те, що в Ужгороді діє небезпечна секта «Вселенська християнська апостольська свята небесна церква сонця» керівником якої є ОСОБА_19 , а також коротка характеристика цієї секти.
Роздруківка з веб сторінки ІНФОРМАЦІЯ_9 (т. 1 а.с. 25, 26) містить опис відомостей про секту «Церква Сонця», її виникнення характер відносин всередині секти та вплив на її членів.
Відповідно до довідки Міжгірської селищної ради без дати (т. 1 а.с. 27), згідно з даними погосподарського обліку до складу сім`ї ОСОБА_1 , проживаючої за адресою АДРЕСА_2 входить його дружина ОСОБА_11 . Зазначена квартира належить ОСОБА_1 на праві власності, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 28).
Довідкою про доходи (т.1 а.с. 29) підтверджується, що позивач мав доходи в період з січня по серпень 2023 року, а статутом Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарант», окремі аркуші якого додані до матеріалів справи (т. 1 а.с. 30-32) підтверджується, що ОСОБА_1 є учасником зазначеної юридичної особи й має частку в статутному капіталі товариства.
Особова справа № л/123 здобувача загальної середньої освіти Приватного навчального закладу «Харківська загальноосвітня онлайн-школа І-ІІІ ступенів «Альтернатива» Харківської області ОСОБА_4 містить відомості про зарахування малолітнього ОСОБА_4 до 1-В класу цього навчального закладу 07 вересня 2020 року та вибуття з нього 24 грудня 2020 року до Міжгірської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 1, причина - зміна місця навчання.
В консультативному висновку № 218 виданому лікарем-психіатром ОСОБА_20 . Київського міського психоневрологічного диспансеру № 3 (т. 1 а.с. 88) наявна інформація, що ОСОБА_2 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_2 пройшла медичний огляд лікарем-психіатром 21 грудня 2020 року. За висновком лікаря - психічних розладів на момент огляду не виявлено.
На аркушах справи 89-94 т.1 міститься заява ОСОБА_2 адресована Службі безпеки України, не підписана заявницею і без зазначення дати й доказів надіслання адресату, в якій відображено відомості про нібито вчинення відносно неї протиправних дій, зокрема, її колишнім чоловіком ОСОБА_3 , сестрою ОСОБА_5 , та матір`ю ОСОБА_10 , які забрали ОСОБА_2 з благодійної організації без її згоди й спочатку доставили додому за місцем проживання в селище Міжгір`я, а потім до психіатричної лікарні в м. Львові.
Лист головного слідчого управління Служби безпеки України від 13.12.2020 містить інформацію, що заява позивачки від 10.12.2020 щодо можливих протиправних дій ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_10 й інших осіб розглянута в межах компетенції та не містить відомостей про підслідні даному правоохоронному органу кримінальні правопорушення.
Лист громадської організації «Об`єднання народного контролю України» від 16.12.2020 до якого додано звернення ОСОБА_2 без підпису й дати (т. 1 а.с. 96-101) містить інформацію про нібито направлення зазначеного звернення Президенту України, при цьому докази його надіслання відсутні.
На аркуші справи 112 т.1 справи міститься роздруківка повідомлення надісланого 03.09.2023 о 12:39 год із застосунку «Viber» з текстом: «Привіт ОСОБА_4! Пишу тобі це повідомлення з метою щоб я залишилась живою… мої життєві сили йдуть на бородьбу… це серйозні речі. Я знаю, що у тебе все добре. Я завжди з тобою, а ти зі мною, я тебе оберігатиму! Я наберу тебе через рік, як війна закінчиться. Все буде добре!». Відповідачка ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1 під час судового розгляду визнали, що це було останнє повідомлення від ОСОБА_2 її сину ОСОБА_4 в 2023 році, після якого вона припинила спілкування з ним до того часу, як відповідачка дізналась про розгляд цієї справи судом.
Роздруківка повідомлення ОСОБА_2 із застосунку «Viber» без зазначення дати в час 12:34 год, як визнали сторони в судовому засіданні, містить засудження й погрози позивачу від відповідачки у зв`язку з зверненням останнього до суду з цим позовом.
В довідці Служби у справах дітей Міжгірської селищної ради Закарпатської області про зустріч дитини з матір`ю від 11.03.2025 № 01-02/55 (т. 2 а.с. 143, 144) відображено, що 05 березня 2025 року після одного з судових засідань в цій справі з ініціативи представниці ОСОБА_2 - адвокатки Миня Г.І. була організована зустріч мами ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_21 . Зустріч відбулася в адмінбудівлі Міжгірської селищної ради в присутності діда ОСОБА_1 та з участю практичного психолога, працівників служби в справах дітей і інспектора ювенальної превенції органу Національної поліції. Малолітній ОСОБА_4 категорично відмовлявся спілкуватись з матір`ю ОСОБА_1 проте після тривалої бесіди з психологом погодився за умови присутності діда - ОСОБА_1 . Малолітній ОСОБА_4 погодився в окремі дні, у вільний від занять час спілкуватись з матір`ю ОСОБА_2 засобами телефонного зв`язку. При цьому з поведінки дитини слідувало, що він уважає своєю сім`єю померлого батька ОСОБА_22 , мачуху ОСОБА_6 , яку називає мамою, сестер ОСОБА_18 і ОСОБА_17 , дідуся ОСОБА_23 і бабусю, з якими йому комфортно й він почуває себе в безпеці. ОСОБА_2 неповнолітній не уважає членом своєї сім`ї. На питання представниці відповідачки адвокатки Миня Г.І. чітко висловився, що хоче щоб ОСОБА_2 позбавили батьківських прав, а щодо відновлення спілкування - погодився хіба за допомогою дідуся в телефонному режимі, однак зустрічатися з матір`ю не бажає. В кінці розмови ОСОБА_4 дозволив матері ОСОБА_2 обняти його.
Відповідно до листа Ліцею «Інтелект» Львівської міської ради від 14.03.2025 № 31 «Про надання інформації на адвокатський запит» з додатками (т. 2 а.с. 249-257) ОСОБА_4 був зарахований до цього ліцею на підставі заяви від 14.06.2023 та наказу від 14.06.2023 № 31 і навчається в ньому з моменту зарахування по дату зазначеного листа. Заява про зарахування учня подана ОСОБА_24 та нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 . Малолітнього ОСОБА_4 приводить до ліцею та забирає після уроків ОСОБА_8 . Відоме в закладі освіти місце проживання ОСОБА_4 - АДРЕСА_2 . За місцем навчання ОСОБА_4 характеризується позитивно як успішний, дисциплінований, сумлінний, активний, цілеспрямований, наполегливий та самостійний учень. При цьому є емпатійним і чуйним хлопцем, важко сприймає негативні новини, переживає за чиїсь та свої невдачі, що позначається на його душевному та фізичному стані. Має високі досягнення в усіх галузях навчань. Із нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 від 31.05.2022 (т. 2 а.с. 250) слідує, що за його волевиявленням, на час перебування в місцях ведення активних бойових дій нагляд та фактичний догляд, із здійсненням усіх необхідних дій та заходів щодо життя, навчання й охорони здоров`я, за малолітнім ОСОБА_4 здійснювала ОСОБА_8 .
Згідно з відомостями довідки Комунального некомерційного підприємства «Лікувально-профілактична установа Міжгірська районна лікарня» від 03.04.2025 № 317/10-1 (т. 3 а.с. 69) ОСОБА_2 не перебуває та не перебувала на обліку в КНП «ЛПУ Міжгірська РЛ» як особа, що страждає на психічний розлад.
Відповідно до інформації листа Відділу поліції № 3 Львівського районного управління поліції ГУНП у Львівській області (т. 3 а.с. 78) згідно системи ІКС ІПНП відсутні будь-які відомості, які б свідчили про надходження в період 2021-2025 років до відділу поліції № 3 звернень щодо ОСОБА_2 .
Згідно з інформацією заяви від 28.02.2025 (т. 3 а.с. 79) вказаного дня ОСОБА_2 звернулась до Закарпатської обласної прокуратури із заявою щодо вчинення, на її думку, протиправних дій відносно неї працівником закладу охорони здоров`я та невідомими особами.
03 квітня 2025 року ОСОБА_2 пройшла загальний огляд і обстеження терапевта (т. 3 а.с. 86).
Відповідно до консультаційного висновку спеціаліста від 27 травня 2024 року (т. 3 а.с. 87) ОСОБА_2 на обліку у психіатра та нарколога не перебуває.
06 серпня 2025 року ОСОБА_1 було укладено з ПУ Науково-дослідний Інститут судових експертиз та права договір № 0806-1/25 (т. 3 а.с. 120, 121) про проведення, в порядку ст. 106 ЦПК України психологічної експертизи судовим експертом.
Відповідно до висновку експерта № 706/25 за результатами проведення судово-психологічної експертизи від 18 вересня 2025 року (т. 3 а.с. 122-130):
- поведінка матері ОСОБА_2 (домагання зустрічей, телефонні дзвінки і т.п.) на малолітнього ОСОБА_4 має однозначно негативний психологічний вплив та є психотравмувальною, особливо на його психіку, яка знаходиться в процесі формування. Стабільність психіки дитини є в прямій залежності впливу на загальний розвиток дитини та благоприємне формування індивідуально-психологічних особливостей структури особистості;
- сімейна ситуація в даний час має благоприємний психологічний вплив на малолітнього ОСОБА_4 , встановлено про відповідність біосоціальної моделі у сім`ї, що дозволяє дитині в процесі формування та дозрівання мати гармонійний вплив на його несформовану дитячу психіку та формування індивідуально-психологічних особливостей структури особистості;
- в інтересах малолітнього ОСОБА_4 однозначно є призупинити (враховуючи той фактор, що Назар не має бажання в даний період) всі контакти з матір`ю ОСОБА_2 з урахуванням його вікових особливостей, до повної стабілізації його емоційного стану, особливо на етапі формування його індивідуально-психологічних особливостей, рівня розумового розвитку, самостійного бажання спілкування з матір`ю та сформованості глибинно-смислового змісту даної ситуації;
- малолітній ОСОБА_4 з урахуванням його не сформованих вікових особливостей, емоційного стану, індивідуально-психологічних особливостей, рівня розумового розвитку та особливо умов мікросоціального середовища не спроможний повною мірою усвідомлювати реальний зміст ситуацій, яка склалася навколо спору між дідусем та матір`ю, щодо позбавлення батьківських прав матір ОСОБА_2 .
Договором оренди квартири (житлового приміщення) від 16 березня 2025 року (т. 3 а.с. 150-153) підтверджується, що відповідачка ОСОБА_2 винаймає житло.
Витягом з реєстру територіальної громади від 09.09.2025 (т. 3 а.с. 154) підтверджується, що ОСОБА_2 02.09.2025 задекларувала місце проживання малолітнього ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до наказу № 2/К від 07.08.2025 «Про прийняття ОСОБА_25 на роботу на посаду покоївки» (т. 3 а.с. 155) ОСОБА_2 була прийнята на роботу та, згідно з відомостями характеристики від 14.08.2025 (т. 3 а.с. 156) позитивно характеризувалася за місцем роботи.
Рішенням Виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Закарпатської області від 06 лютого 2024 року № 55 «Про затвердження висновку Служби в справах дітей Міжгірської селищної ради про доцільність позбавлення прав матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 » (т.1 а.с. 65) було затверджено висновок служби в справах дітей (т.1. а.с. 66-68), яким визнано за доцільне, при вирішенні питання судом, позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровану за адресою АДРЕСА_2 , як таку, що ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до свого малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який проживає разом з дідусем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , за адресою АДРЕСА_2 , що повністю відповідає інтересам дитини, розвиватись фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи та гідності.
За клопотанням представниці відповідачки адвокатки Мині Г.І. судом було залучено до участі орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради та зобов`язано останній надати висновок щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 .
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації від 11.12.2025 (т. 4 а.с. 4-7) останній вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Дослідивши в судовому засіданні подані сторонами та долучені за їх клопотаннями докази, суд з`ясував і перевірив відсутність в учасників заяв і клопотань щодо наявності певних доказів, які необхідно долучити чи витребувати судом, відсутність клопотань про виклик і допит свідків або експерта з метою перевірки, уточнення або ж спростування певних відомостей у справі та відсутність у сторін доповнень чи будь-яких заяв і клопотань з приводу досліджених доказів.
Суд враховує положення ст. 3 ЗУ «Про психіатричну допомогу» та не бере до уваги наявні в матеріалах справи й досліджені під час судового розгляду докази, подані на обґрунтування сумнівів у психічному здоров`ї відповідачки з підстав їх неналежності.
Суд не бере до уваги докази щодо віросповідань чи належності ОСОБА_2 до певних релігійних організацій, характеристик діяльності згаданих організацій, та з врахуванням положень ст. 35 Конституції України і ст. 3, 4 ЗУ «Про свободу совісті й релігійні організації» не враховує їх при вирішенні цього спору.
Суд відхиляє доводи представниці відповідачки адвокатки Мині Г.І. про неналежність позивача ОСОБА_1 та звертає увагу, що рішенням органу опіки та піклування Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області від 10.11.2023 № 207 «Про визначення місця проживання дитини» (т. 1 а.с. 16) було визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 з дідусем ОСОБА_1 . Вказаний юридичний факт, з урахуванням положень ст. 258 ч. 3 ст. 161 та ст. 165 СК України надає право дідусю ОСОБА_1 на звернення до суду з цим позовом.
Дослідженими судом доказами встановлено, що проживання дитини в 2020 році з матір`ю, зокрема в благодійній/релігійній організації мало психотравмувальний вплив на неповнолітнього ОСОБА_4 , наслідки якого не усунуто й станом на час розгляду цієї справи судом. Характер діяльності зазначеної організації не встановлювався, водночас істотне значення має саме факт проживання малолітнього ОСОБА_4 в умовах, які були для нього психотравмувальними, наслідки якого в повній мірі не усунуті й на час вирішення цього спору. Обставини, щодо проживання з малолітнім сином в згаданій організації не спростовувались, натомість були визнані відповідачкою, за винятком їх негативного впливу на психічний стан малолітнього. 
З середини 2020 року ОСОБА_2 не проживає спільно з малолітнім сином ОСОБА_4 і не бере участі в його вихованні, утриманні й матеріальному забезпеченні. Відповідачка не турбувалась про стан здоров`я дитини, не цікавилась навчанням сина його успіхами, труднощами й потребами, не брала участі у вихованні дитини не сприяла його розвитку. Єдина участь відповідачки в житті малолітнього сина - нерегулярні розмови засобами телефонного зв`язку.
З 03 вересня 2023 року ОСОБА_2 повністю припинила спілкування з малолітнім ОСОБА_4 з власної ініціативи, повідомивши його про це текстовим повідомленням. Не залишається поза увагою й той факт, що відповідачка змінила номер засобу зв`язку та не надала малолітньому сину жодних контактів чим повністю позбавила його можливості спілкуватись з нею в будь-який спосіб. ОСОБА_2 при цьому не поцікавилась станом і потребами дитини, не з`ясувала ставлення і реакції сина до такого вчинку й психоемоційної реакції та наслідків цього рішення. Суд відхиляє пояснення відповідачки про те, що вона припинила спілкування з дитиною через побоювання за своє життя й можливість протиправної поведінки щодо неї, як надумані, голослівні, необґрунтовані й безпідставні.
Дитина не бажає спілкуватись з матір`ю, не бажає проживати з нею натомість боїться щоб цього не сталось і мати не забрала його та бажає позбавити її батьківських прав.
Судом взято до уваги спроби відповідачки спілкуватись з дитиною під час розгляду цієї справи, зокрема одну організовану 11.03.2025, з участю Служби в справах дітей Міжгірської селищної ради Закарпатської області зустріч матері з дитиною.
При цьому особливу увагу заслуговує спроба ОСОБА_2 побачитись з малолітнім ОСОБА_4 з участю представниці адвокатки Мині Г.І. та працівників Національної поліції в закладі освіти в м.Львові, факт якої було визнано учасниками. Внаслідок зазначеної зустрічі було створено стресову ситуацію для дитини, що потягнуло за собою повне припинення спілкування малолітнього ОСОБА_4 з відповідачкою ОСОБА_2 , небажання його спілкуватись з матір`ю, почуття страху й бажання ізолюватись від неї.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Звернувшись до суду з позовними вимогами про позбавлення батьківських прав, ОСОБА_1 як на підставу позову послався на те, що мати неповнолітнього ОСОБА_4 - ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться його життям, не займається його вихованням, не забезпечує матеріально. 
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Частиною першою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Тлумачення змісту частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
При вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) Верховний Суд зазначив, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини».
У постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) Верховний Суд вказав, що «зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини».
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, висловленого в п. 74 постанови від 15 травня 2019 року в справі № 661/2532/17 (провадження № 61-46449св18) «самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав не достатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними. Наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи». З подальшого тлумачення Верховним Судом законодавства слідує, що при вирішенні цих справ належить перевіряти можливість відповідача фінансово забезпечувати неповнолітніх дітей, зокрема й підстав невлаштування відповідача на певну роботу з такою метою, наявність вини в цьому відповідача. Подібні дії відповідача можуть бути розцінені як ухилення від ефективного виконання своїх батьківських обов`язків, що може бути підставою застосування статті 164 СК України.
Вирішуючи цей спір суд висновує, що ОСОБА_2 повністю й на тривалий час усунулась від виконання батьківських обов`язків щодо малолітнього ОСОБА_4 . Не можуть бути взяті до уваги доводи сторони відповідача про те, що ОСОБА_2 бажає виконувати батьківські обов`язки й відновити контакт з дитиною через відсутність з її боку реальних активних, системних і адекватних дій в цьому напрямку. Суд не може уважати відновленням спілкування одну зустріч матері з дитиною з участю служби в справах дітей в селищі Міжгір`я, а також в подальшому зустріч з сином в закладі освіти, внаслідок чого було створено для малолітнього ОСОБА_4 психотравмувальну ситуацію. Під час судового розгляду відповідачка не пояснила мотивів та в чиїх інтересах нею було здійснено декларування 02.09.2025 місця проживання малолітнього ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .
Загалом за період розгляду цієї справи суд не побачив з боку ОСОБА_2 дій, які б були вчинені в інтересах малолітнього ОСОБА_4 та дозволяли б зробити висновок про виконання відповідачкою батьківських обов`язків хоча б в незначній мірі.
Особливу увагу суд приділяє стану дитини внаслідок поведінки відповідачки ОСОБА_2 , відображеному в описах обстеження психолога від 22.01.2021 (т.1 а.с. 21) та від 26.10.2023 (т.1 а.с. 21).
Суд враховує висновок експерта № 706/25 за результатами проведення судово-психологічної експертизи від 18 вересня 2025 року (т. 3 а.с. 122-130), відповідно до якого поведінка ОСОБА_2 та її спроби контактів з малолітнім ОСОБА_4 є шкідливими і в інтересах останнього на даному етапі його розвитку їх слід призупинити. Сімейна ситуація в якій зараз проживає дитина має благоприємний вплив на неї. Висновок експерта містить детальний опис проведеного дослідження, є повним і обґрунтованим, та має чіткі й зрозумілі відповіді на поставлені на вирішення експертизи питання. Учасниками справи зазначений висновок під сумнів не ставився, клопотань щодо виклику експерта для його роз`яснення не заявлялось.
Висновками органу опіки та піклування Міжгірської селищної ради від 06.02.2024 (т.1 а.с. 65) та залученого за клопотанням відповідачки органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 11.12.2025 (т. 4 а.с. 4-7) визнано за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Малолітній ОСОБА_4 висловився за позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно нього.
Враховуючи наведені обставини в сукупності суд висновує, що ОСОБА_2 не виконує батьківських обов`язків з виховання, навчання і розвитку малолітнього ОСОБА_4 , не дбає про його здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, не створює створювати належні умови для розвитку його природних здібностей, не готує його до самостійного життя та праці. Суд не встановив обставин, які б свідчили про наявність об`єктивних перешкод для виконання відповідачкою ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків і висновує про умисний і винний характер її поведінки. При цьому встановлення виду умислу не є визначальним для вирішення цього спору.
Установленими обставинами доводиться, що поведінка відповідачки несе загрозу для здоров`я і нормального розвитку дитини на даному віковому етапі.
При цьому суд зауважує, що малолітній ОСОБА_4 зараз проживає в благоприємному сімейному оточенні, яке має гармонійний вплив на його несформовану дитячу психіку та формування індивідуально-психологічних особливостей структури особистості.
З врахуванням викладеного, враховуючи справедливий баланс інтересів матері й сина, вирішуючи спір з врахуванням якнайкращих інтересів дитини, зважаючи на тривалість ухилення від виконання батьківських обов`язків, і беручи до уваги, що за тривалий період розгляду цієї справи ставлення ОСОБА_2 до них не змінилось суд висновує, що поведінку відповідачки в кращу сторону наразі змінити неможливо, що змушує застосувати винятковий захід батьківської відповідальності - позбавлення батьківських прав.
Водночас суд уважає за необхідне роз`яснити учасникам положення ст. 169 СК України, якими допускається поновлення батьківських прав у випадку зміни поведінки батьків та з врахуванням інтересів дитини
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, виходячи з найкращих інтересів дитини, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з задоволенням позову, на користь позивача належить стягнути з відповідачки суму 1 073,60 грн на відшкодування витрат зі сплати судового збору.
На підставі наведеного, керуючись ст. 259, 263-265 та 273 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Міжгірської селищної ради Закарпатської області й Орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, про позбавлення батьківських прав - задовольнити.
Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму 1 073,60 грн (одну тисячу сімдесят три гривні 60 коп.) понесених судових витрат зі сплати судового зборку.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Повне судове рішення складено 09.01.2026.

Повне найменування учасників:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; РНОКПП НОМЕР_3 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ;
Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП НОМЕР_4 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ;
Треті особи:
Орган опіки та піклування Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області; код ЄДРПОУ 04350910; місцезнаходження: вул. Шевченка, 97, селище Міжгір`я Хустського району Закарпатської області;
Орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради; код ЄДРПОУ 25258931; місцезнаходження: просп. Червоної Калини, 66, м. Львів, 79012.

Головуючий суддя	  	О. І. Повідайчик