Справа № 510/2504/24

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2025 року м. Рені

Суддя Ренійського районного суду Одеської області Дудник В.І., розглядаючи матеріали, що надійшли від ВП №2 Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області, про притягнення до адміністративної відповідальності  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродж. м.Миколаїв Миколаївської області, меш. за адресою: АДРЕСА_1 , не працює, протягом року не піддавався адміністративному стягненню за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, зміст ст. 268 КУпАП роз`яснено, клопотань не надходило,-

за ч. 1 ст. 130  Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В

Як виходить з наданих матеріалів, 02.11.2024р. о 23 год. 20 хв. по а/д Одеса-Рені-Бухарест, 307 км.,  ОСОБА_1  керував транспортним засобом - автомобілем марки «Scania» із держзнаком НОМЕР_1 із явними ознаками алкогольного сп`яніння (різкий запах алкоголю з порожнини рота) (п. 2.5 Правил дорожнього руху України). Від проходження тестування на факт вживання спиртних напоїв за допомогою алкотестеру Драгер 6810 відмовився під відеозапис. Від проходження медичного огляду для виявлення стану алкогольного сп`яніння також відмовився під відеозапис. Внаслідок виявленого правопорушення, на ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КпАП України.
У судове засідання, будучи належним чином повідомлений, ОСОБА_1 не явився, причини його неявки суду невідомі.
Вчинення адміністративного правопорушення підтверджується наступними доказами: протоколом про амінправопорушення від 02.11.2024р.; копією посвідчення водія – ОСОБА_1 ; копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу; інформацією про притягнення до відповідальності ОСОБА_1 ; копією рішення ДПСУ від 02.11.2024р. про відмову в перетинанні державного кордону України; рапортом працівника поліції від 02.11.2024р.; відеозаписом на оптичному носії. 
Вивчивши матеріали справи та додані до неї докази, суд приходить до висновку, що у притягненні ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності слід відмовити.
Як виходить зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення, 02.11.2024р. о 23.50 год. по а/д Одеса-Рені-Бухарест, 307 км. водій ОСОБА_1 керував автомобілем марки «Scania» із держзнаком НОМЕР_1 із явними ознаками алкогольного сп`яніння (різкий запах алкоголю з порожнини рота) (п. 2.5 Правил дорожнього руху України). Як виходить з адмінпротоколу, водій від надання будь-яких письмових пояснень (як у бланку адмінпротоколу, так і окремо), від отримання примірника адмінпротоколу, від його підпису відмовився. У зв`язку із відмовою водія також не було проведено тестування на технічному приладі «Драгер 6810» та медичний огляд для виявлення стану алкогольного сп`яніння. У зв`язку із даним фактом, працівником поліції – ОСОБА_2 був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КпАП України, зібрані необхідні докази та адміністративні матеріали були направлені до суду для розгляду. 

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ЕТ8 № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").
У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року N 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року N 1306 (із змінами та доповненнями) (далі ПДР України).
Положеннями пунктів 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до п. 2.1а ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Згідно з п. 2.4 а ПДР, на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в п. 2.1.
Згідно п. 1.10 ПДР України встановлено, що водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії.
Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Як передбачено ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. 
Згідно із ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. За ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
За ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Оскільки в адмінпротоколі та матеріалах, доданих до нього, не міститься будь-яких пояснень водія щодо його позиції, судом було досліджено відеозапис, який був доданий працівниками поліції в якості доказу у справі. Як виходить з відеозапису, ОСОБА_1 заперечував той факт, що в його діях містився склад адмінправопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, п. 2.5 Правил дорожнього руху України, зазначивши, що 02.11.2024р. він заїхав на міжнародний пункт пропуску «Рені-авто» для проходження митного та прикордонного контролю. Він пред`явив документи на паспортний контроль, однак відповідальною особою підрозділу охорони державного кордону йому було відмовлено в перетині державного кордону України (з причини знаходження його у розшуку, як особи, що ухиляється від мобілізації), про що було винесено відповідне рішення. Після винесення та ознайомлення ОСОБА_1 із вищевказаним рішенням, були викликані працівники поліції, які повинні були здійснити супровід ОСОБА_1 до відповідного ТЦК та СП. Проходячи перевірку документів у прикордонників, він був тверезий, перебував не в авто та не керував ним, однак, після повідомлення йому рішення про відмову у перетині ДКУ, він розчулився, знервував і випив одну склянку спиртного напою. Після вживання спиртного він за кермо не збирався садитися, але, коли вже приїхали працівники поліції, вони, вбачаючи те, що він знаходився із явними ознаками алкогольного сп`яніння, наказали йому сісти за кермо і відігнати авто за межі пункту пропуску. Вважає дії працівників поліції неправомірними, оскільки вони в даній ситуації повинні були відсторонити його від керування транспортним засобом, але цього не зробили. Таким чином, факт керування автомобілем ним із ознаками алкогольного сп`яніння не був встановлений та не зафіксований, а дії щодо вивезення авто з зони прикордонного та митного оформлення були вчинені ним не з його волі, а за вказівкою працівників поліції.
Ч.1 ст. 130 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. 
Пункт 2.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001р. передбачає, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Згідно п.1.10 вищевказаних Правил, водій – це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.
Таким чином, суб`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, полягає у керуванні водієм транспортним засобом. Під управлінням транспортним засобом розуміється вчинення технічних дій, пов`язаних з приведенням транспортного засобу в рух, зворушенням з місця, процесом самого руху аж до зупинки, відповідно до призначення і технічними можливостями транспортного засобу. 
Згідно абзацу 4 п. 27 Постанови ПВСУ 23.12.2005 N 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» ( Із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 18 від 19.12.2008 ) для притягнення до відповідальності за ст. 130 КпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом.  Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли він почав рухатись. 
Як було встановлено в судовому засіданні, вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП, ОСОБА_1 заперечує, сам факт управління водієм – ОСОБА_1 автомобілем «Scania» із держзнаком НОМЕР_1  із ознаками алкогольного сп`яніння працівниками поліції зафіксований не був, оскільки згідно доказів, працівники поліції дізналися про ОСОБА_1 вже тоді, коли йому було відмовлено у перетині ДКУ та вони прибули для його супроводу до ТЦК. Будь-яких свідків начебто вчиненого ОСОБА_1 адмінправопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, – немає, технічна фіксація факту керування ОСОБА_1 авто не велась та не була надана суду.
Отже, з огляду на вищенаведене, ситуація із доказами стосовно вчинення ОСОБА_1 адмінправопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, викликає у суду сумніви, оскільки отримані докази та викладена позиція ОСОБА_1 не співпадають, не пов`язуються логічно між собою. 
Таким чином, на підставі вищенаведеного, суд зазначає, що в діях ОСОБА_1 не вбачається складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, а мовити про наявність складу адміністративного правопорушення тільки у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за вказівкою працівників поліції відігнав авто за межі пункту пропуску і був при цьому записаний на відеозапис – не коректно, так як працівники поліції повинні були відсторонити його від управління транспортним засобом.
Крім того, суд звертає увагу і на те, що працівником поліції не в повній мірі була дотримана процедура складання адмінпротоколу щодо водія, у якого були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння. Так, водію було запропоновано пройти тестування на технічному приладі – алкотесті, однак водій від цього відмовився, його відмова була зафіксована відеозаписом.
Згідно з п. 2 Загальних положень Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 року № 1452/735: огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі - поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.
Відповідно до п. 4 Розділу І Інструкції ознаками наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, є: наявність однієї чи декількох ознак стану алкогольного сп`яніння (крім запаху алкоголю з порожнини рота); звужені чи дуже розширені зіниці, які не реагують на світло; сповільненість або навпаки підвищена жвавість чи рухливість ходи, мови; почервоніння обличчя або неприродна блідість. Ознаками алкогольного ( наркотичного ) сп`яніння є: - запах алкоголю з порожнини рота; - порушення координації рухів; - порушення мови; - виражене тремтіння пальців рук; - різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; - поведінка, що не відповідає обстановці (п. 3 Розділу І зазначеної Інструкції).
Відповідно до п.2.5 ПДР України водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.
Порядок проходження огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції визначений ст. 266 КУпАП, Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1103 від 17.12.2008 року (далі Порядок), та регулюється Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09.11.2015 (далі Інструкція).
Огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. 
Відповідно до ч. 7 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – заклад охорони здоров`я). 
Згідно до п. п. 8, 12 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, передбачених Наказами Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України №1452/735 від 09.11.2015 року, у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 розділу I цієї Інструкції, поліцейський направляє цю особу до найближчого закладу охорони здоров`я. Форма направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, наведена в додатку 1 до цієї Інструкції.
Аналіз вищевказаних нормативних актів свідчить про те, що оформлення працівниками поліції направлення на медичний огляд до відповідного закладу охорони здоров`я у випадку відмови водія від проведення огляду з метою виявлення стану сп`яніння на місці зупинення транспортного засобу або незгоди з його результатами відповідно до встановленого порядку є обов`язковим. Якщо після оформлення направлення, водій транспортного засобу відмовляється від проведення медичного огляду і в закладі охорони здоров`я, поліцейський в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду (пункт 8 Порядку №1103, пункт 6 розділу ІХ Інструкції з оформлення матеріалів №1395).
В адмінматеріалах відсутні будь –які докази того, що водій направлявся на медичний огляд до відповідного закладу охорони здоров`я для виявлення стану алкогольного сп`яніння.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 
Згідно з вимогами ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.
Зокрема, в рішенні від 26.06.2008 року у справі “Ващенко проти України “Європейський суд вказав, що: «“обвинувачення” для цілей пункту 1 статті 6 може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51)».
В рішенні від 25.07.2000р., у справі «Маттоціа проти Італії“ Європейський Суд зазначив, що «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.».
Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Наприклад, у справах «Лучанінова проти України» (рішення від 09 червня 2011 року, заява № 16347/02, «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», заява № 36673/04, «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року). При цьому Європейський суд робить висновок, що суд не має права самостійно редагувати фабулу правопорушення, відображену в протоколі, або відшукувати докази на користь обвинувачення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Згідно ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. 
За нормою ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який визначає людину, її права та свободи найвищою цінністю в державі, що обумовлює можливість обмеження її прав та свобод лише при неухильному дотриманні законодавства України та лише за наявності вини. Тобто особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише у тому разі, якщо її вину у вчиненні правопорушення буде доведено поза розумним сумнівом, на підставі належних та допустимих доказів із дотриманням встановленої законом процедури. 
Принцип «поза розумним сумнівом», сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14.02.2008 р. у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п. 282). У відповідності до цього рішення, доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.
Виходячи з рішень ЄСПЛ - розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення. 
Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. 
Відповідно до ч. 1 ст. 247 КУпАП – провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. 
Таким чином, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є встановлення події та наявності складу адміністративного правопорушення. Додані до матеріалів справи докази викликають сумніви у своїй достовірності, тому до уваги взяті судом бути не можуть, а сам порядок огляду осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції не дотриманий. 

З урахуванням вищенаведеного, суддя приходить до переконання, що достатніх, допустимих та безсумнівних доказів вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП при обставинах, зазначених у протоколі, яким визначаються межі даного судового розгляду, суду не надано, його винуватість у вчиненні вказаного правопорушення поза розумним сумнівом не доведена.
За цих обставин суд закриває адміністративну справу відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 130 КУпАП – за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. 

Керуючись ст. ст. 7, 19, ч.1 ст. 130, 245, п.1 ч.1 247, ст.ст. 266, 280, 283, 284-285, п.п. 2.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001р.,-
П О С Т А Н О В И В

У притягненні ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130  КУпАП – відмовити. Провадження у справі закрити.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, за винятком постанов про застосування стягнення, передбаченого ст.ст. 32, 321 КоАП України.
Постанова може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга подається до відповідного апеляційного суду через місцевий суд, який виніс постанову.

Суддя В.І. Дудник