ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 грудня 2025 р.	Справа № 480/10435/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Спаскіна О.А. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10.07.2025 р. (ухвалене суддею Павлічек В.О.)  по справі № 480/10435/24
за позовом         ОСОБА_1      
до             Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,       
третя особа        Управління патрульної поліції в Сумській області,   
про скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просив: визнати протиправною та скасувати постанову ВП №76642837 від 26.11.2024 р.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 10.07.2025 р. відмовлено у задоволенні позову.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України "Про виконавче провадження", Кодексу адміністративного судочинства України та на невідповідність висновків суду обставинам справи. 
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судовим розглядом встановлено, що 26.11.2024 р. старшим державним виконавцем Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління  Міністерства юстиції було постановлено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 76642837 з примусового виконання постанови Управління патрульної поліції в Сумській області від 13.10.2024 № 3257965 про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави штрафу у сумі 850,00 грн. (у подвійному розмірі, відповідно до ст. 308 КУпАП). 
Позивач не погодився з постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № 76642837 від 26.11.2024 р., звернувся до суду з цим позовом.      
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для прийняття державним виконавцем постанови від 26.11.2024 р. ВП №76642837 про відкриття виконавчого провадження була постанова Управління патрульної поліції в Сумській області від 13.10.2024 р. серії ЕНА №3257965, яка в судовому порядку визнана законною та обґрунтованою, а у зв`язку з чим позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.   
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VІІІ (далі - Закону №1404).
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон №1404-VІІІ), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень, і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Приписами частини 1 статті 5 Закону № 1404-VIII визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Згідно ч. 1 ст. 13 Закону №1404-VІІІ, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною 1 ст. 18 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону №1404-VІІІ виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Приписами ч. 1 ст. 3 Закону №1404-VІІІ визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.
Згідно з ч. 5 ст. 26 Закону №1404-VІІІ, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до п.п. 5, 9 ч. 1 ст. 39 Закону №1404-VІІІ, виконавче провадження підлягає закінченню у разі: скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Судовим розглядом встановлено, що старшим державним виконавцем Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було постановлено постанову про відкриття виконавчого провадження від 26.11.2024 р. ВП № 76642837 з примусового виконання постанови Управління патрульної поліції в Сумській області від 13.10.2024 № 3257965 про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави штрафу у сумі 850,00 грн. (у подвійному розмірі, відповідно до ст. 308 КУпАП).
При цьому позивач вважає протиправною оскаржувану постанову державного виконавця з підстав непогодження з постановою Управління патрульної поліції в Сумській області від 13.10.2024 № 3257965 про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави штрафу у сумі 850,00 грн.
Судовим розглядом встановлено, що позивач не погоджуючись з постановою Управління патрульної поліції в Сумській області від 13.10.2024 р. № 3257965 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП у виді штрафу в розмірі 425 грн., звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 10.02.2025 р. в справі № 592/20057/24, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2025 р., було частково задоволено позовні вимоги позивача та, зокрема, відмовлено в задоволенні позову в частині скасування постанови серії ЕНА №3257965 від 13.10.2024 р. у справі про адміністративне правопорушення, яка винесена інспектором взводу №1 роти №2 батальйону УПП в Сумській області Коваленко С.М. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП у виді штрафу в розмірі 425грн.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 10.02.2025 р. в справі № 592/20057/24 було визначено, що притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення стягнення за ч. 1 ст. 126 КУпАП є обґрунтованими, тому суд дійшов висновку, що постанова серії ЕНА №3257965 від 13.10.2024 р. у справі про адміністративне правопорушення, яка винесена інспектором взводу №1 роти №2 батальйону УПП в Сумській області Коваленко С.М. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП у виді штрафу в розмірі 425 грн., є законною та обґрунтованою.
Відповідно до ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Враховуючі вищевикладене суд апеляційної інстанції вважає, що законність та обґрунтованість постанови серії ЕНА №3257965 від 13.10.2024 р., на підставі якої державним виконавцем було прийнято оскаржувану постанову, було встановлено судом.
Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону №1404-VІІІ, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.
25.11.2024 р. до Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від Управлінням патрульної поліції в Сумській області надійшла заява про відкриття виконавчого провадження разом з оригіналом виконавчого документа, а саме постановою про накладення адміністративного стягнення від 13.10.2024 р. № ЕНА 3257965. 
26.11.2024 р. старшим державним виконавцем Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було відкрито виконавче провадження №76642837, шляхом прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження.
Таким чином суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки підставою для прийняття державним виконавцем постанови від 26.11.2024 р. ВП №76642837 про відкриття виконавчого провадження була постанова Управління патрульної поліції в Сумській області від 13.10.2024 р. №3257965, яка визнана судом законною та обґрунтованою, а тому при прийняті оскаржуваної постанови відповідач діяв на підставі та у спосіб передбачений чинним законодавством.
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 06.09.2005 р.; п. 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18.07.2006 р.; п. 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10.02.2010 р.; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994 р., п. 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10.07.2025 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10.07.2025 р. по справі № 480/10435/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили  з дати її ухвалення та може бути оскаржена  протягом тридцяти днів з дня  складення повного судового рішення шляхом подачі  касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.    

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк	
Судді	   	Л.В. Любчич    О.А. Спаскін   	
Повний текст постанови складено 15.12.2025 р.