ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/293/26 Справа № 187/1168/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Іщенко І. М. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.
за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №187/1687/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Петриківська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Крихти Алли Анатоліївни на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Іщенко І.М., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач  ОСОБА_1 звернулась до Петриківського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа Петриківська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом.
В обґрунтування позовних вимог, які було уточнено, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Нікополь. Її батьками були ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 
Також вона має рідного брата ОСОБА_2 , який також мешкає в м.Нікополь.
24 січня 1990 року її батьки розлучилися, і вона із братом та матір`ю залишились мешкати у м.Нікополь, а батько ( ОСОБА_4 ) переїхав в с.Гречане Петриківського району Дніпропетровської області і зареєструвався в житловому будинку АДРЕСА_1 , де проживали його батьки мати ОСОБА_6 та батько ОСОБА_7 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. На день його смерті їй виповнилось 14 років. Вона приїжджала на похорони батька і проживала на час літніх канікул із 15 червня 1998 року по 30 серпня 1998 року в будинку із бабусею ОСОБА_6 , на протязі двох місяців проживала в кімнаті батька, користувалась його майном, спадковим будинком, прибудинковою територією, городом, речами батька, які знаходилися у будинку, дворі та городі - бджолиними вуликами, якими за життя займався батько, його велосипедом, інструментами. Крім того, після смерті батька, родичі віддали їй ощадну книжку батька із залишком коштів у розмірі 8310 грн. 75 коп. на рахунку № НОМЕР_1 , відкритому на ім`я ОСОБА_4 в Ощадному банку СРСР (філія №8679/06 Петриківське відділення), на користь її матері ОСОБА_5 була оформлена та сплачувалася пенсія по втраті годувальника - колишнього військовослужбовця. Позивач вказує, її баба ОСОБА_6 приховала від неї та її матері ОСОБА_5 відомості щодо належного ОСОБА_4 1/4 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 після смерті батька, а також те, що ОСОБА_4 видавався сертифікат серії ДП №0196607 від 09 липня 1997 року на право на земельну частку (пай) на території колишнього КСП «Світанок» із земель Іванівської сільської ради, розміром 4,36 умовних кадастрових гектари.
Дізнатися про наявність цієї спадщини ані вона, позивач, ані її мати не мали можливості, оскільки мешкали в іншому місті, з колишнім чоловіком та його родиною матір і вона відношень не підтримували. Заповіту її батько не складав, на момент смерті в іншому шлюбі не перебував, інших дітей не мав. Спадкова справа одразу після його смерті не заводилася, оскільки на час відкриття спадщини вона була неповнолітньою дитиною, а її мати не входила до кола спадкоємців, остання в інтересах неповнолітньої спадкоємиці не перевірила наявність спадкового майна та не звернулася до державного нотаріуса в її інтересах із заявою про прийняття спадщини. Її рідний брат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на спадщину не претендує. За життя її баба ОСОБА_6 не оформила спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_7 і після смерті свого сина ОСОБА_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 померла і після смерті їй (позивачу) від сусідів та від працівників Іванівської сільської ради стала відома інформація про фактичне прийняття спадщини її батьком після смерті діда ОСОБА_7 , а також про видачу йому сертифіката серії ДП №0196607 від 09 липня 1997 року на право на земельну частку (пай) на території колишнього КСП «Світанок», розміром 4,36 умовних кадастрових гектари із земель Іванівської сільської ради.
03 березня 2017 року вона звернулася до Петриківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області із заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її батька ОСОБА_4 нотаріусом було відмовлено через неподання правовстановлюючих документів про належність спадкового майна спадкодавцеві. Позивач вказує, самостійно отримати правовстановлюючі документи на спадкове майно батька вона не мала можливості. Повторно зверталась до нотаріуса за оформленням спадщини після смерті її батька, однак постановою державного нотаріуса Петриківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Могильної Л.Г. від 19 лютого 2024 року їй було відмовлено у вчиненні такої нотаріальної дії, так як не доведено фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном батька та протягом шести місяців не було подано заяви до нотаріальної контори.
Позивач зазначає, що 27 травня 2024 року нею було отримано ухвалу Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2024 року про відкриття провадження у справі №187/624/24 за позовною заявою ОСОБА_3 до неї ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, в якій ОСОБА_3 зазначає, що прийняв спадщину в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , яка є спадкоємцем першої черги за законом після смерті сина та ОСОБА_4 .
Із зазначеної позовної заяви позивач дізналась, що її право на спадщину після смерті батька не визнається ОСОБА_3 , який також претендує на спадкове майно її батька. Таким чином, про порушення своїх спадкових прав позивач дізналась 27 травня 2024 року.
Вважає, що вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном та має право на визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на належне її батьку спадкове майно.
Просила суд встановити факт прийняття нею спадщини після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 і визнати право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної частки (паю), розміром 4,36 в умовних кадастрових гектарах, розташованої в с.Гречане Дніпропетровської області, яка на підставі сертифікату серії ДП № 0196607 від 09 липня 1997 року належала ОСОБА_4 .

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Петриківська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом - відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Крихта А.А. подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норм матеріального права та порушено норми процесуального права.
В обґрунтування скарги зазначає, що суд неправильно встановив обставини справи та не надав належної оцінки наявним у справі доказам, в результаті чого ухвалено необґрунтоване та незаконне рішення.
Зазначає, що посилаючись на діюче на час відкриття спадщини матеріальне право, суд першої інстанції неправильно застосував його норми, зазначаючи, що в позові необхідно відмовити, зокрема, оскільки позивач не проживала безпосередньо з батьком, а мешкала з матірю в іншому місті, не мала повної дієздатності в силу свого неповнолітнього віку, не могла користуватися грошовими коштами.
Суд першої інстанції, надаючи оцінку доказам по справі, обмежився тільки встановленням однієї обставини - що мати позивача, як законний представник не отримала свідоцтво про право власності на грошові кошти померлого ОСОБА_4 , тобто фактично не звернулася з заявою про оформлення спадщини до державного нотаріуса.
Вважає, що суд першої інстанції неправильно визначився з предметом доказування по справі, а саме взагалі не встановлював, які дії були вчинені законним представником неповнолітньої дитини, які свідчать про фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном, оскільки саме в такий спосіб позивач просила встановити факт прийняття спадщини і саме це є предметом позову.
Одночасно зазначає, що її мати не мала спільного майна з колишнім чоловіком ОСОБА_4 , шлюб між ними було розірвано за багато років до його смерті, спілкування з батьком позивача мати не підтримувала, про існування спадкового майна у вигляді нерухомості її умисно не повідомила матір померлого. З цих підстав мати не звернулася до державного нотаріуса в її (на той час не повнолітньої) інтересах з заявою про прийняття спадщини.
Вказує, що мати позивача, як законний представник, не відмовилась від спадщини.
Факт проживання позивача в будинку батька та фактичного користування його речами доведений в судовому засіданні. 
Зауважує, що у разі прийняття спадщини законодавець не обмежує строки її оформлення, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Вважає, що фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна (у даному випадку рухомого) розглядається як прийняття всієї спадщини з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилася.
У зв`язку з чим просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Петренко І.Ф., скориставшись своїм правом, подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає її такою, що не підлягає задоволенню.
Зазначає, що звертаючись з апеляційною скаргою, позивач та її представник зазначають, що судом при ухвалені рішення не були у повному обсязі з`ясовані обставини справи, не надана належна оцінка правовідносинам, які виникли між сторонами по справі та порушені норми матеріального та процесуального права.
З даними твердженнями не погоджується та вважає, що при ухвалені оскаржуваного рішення, судом у повному обсязі були дослідженні всі обставини та суд обґрунтовано прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог позивача.
Разом з тим, ОСОБА_4 за життя не претендував на частку у спадщині після смерті батька та був згоден з тим, що його мати ОСОБА_6 стала єдиною власницею житлового будинку, яка з часом розпорядилася належним їй будинком та залишила заповіт на все належне їй майно на користь онука - ОСОБА_3 (відповідача №2). Після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 29 березня 2017 року на спірний житловий будинок та приватизував земельну ділянку для його обслуговування за адресою: АДРЕСА_1 .
У зв`язку з наведеним, вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права на 1/4 частку житлового будинку у порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_4 , суд залишив без задоволення, оскільки її батько не набув права власності на частку спірного будинку та дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність її вимог.
На час смерті ОСОБА_4 проживав та був зареєстрований за однією адресою разом зі своєю матір`ю ОСОБА_6 .
Таким чином, мати померлого згідно зі ст.549 ЦК України (1963 року) фактично прийняла спадщину, але належним чином за життя оформити її не встигла. Діти померлого до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не звертались, разом зі спадкодавцем не проживали і фактично спадщину не прийняли.
ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_6 , яка на випадок смерті залишила заповіт від 25 лютого 2008 року, посвідчений секретарем виконкому Іванівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області. Відповідно до змісту заповіту, ОСОБА_6 усе належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обов`язки, які належать їй на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть їй на день смерті, заповіла у власність своєму онукові - ОСОБА_3 (відповідачу №2).
Зазначає, що 29 березня 2017 року відповідач №2 - ОСОБА_3 отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом (НВО №992305) на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташовано на неприватизованій земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_3 реалізував своє право на приватизацію вищевказаної земельної ділянки, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 21 листопада 2024 року №404719051. У видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай) ОСОБА_3 державний нотаріус Петриківської державної нотаріальної контори своєю постановою від 13 лютого 2024 року відмовила, з тих підстав, що мається інша зацікавлена особа, яка претендує на спадщину. Цією зацікавленою особою є позивач ОСОБА_1 , дочка померлого ОСОБА_4 , яка вважає, що має законні підстави для спадкування права на земельну ділянку (пай), яка належала ОСОБА_4 на підставі Сертифіката серії ДП №0196607 від 09 липня 1997 року та на частку житлового будинку, який належав бабусі та діду сторін.
З аргументами апеляційної скарги відповідач ОСОБА_3 не згоден, оскільки, а ні її законний представник, на час, коли вона була неповнолітньою, а ні вона особисто протягом 23 років після досягнення нею повноліття не зверталась з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори та не вирішували питання про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Таким чином, вона не може вважатися особою, яка має право на спадкування земельної ділянки (паю), а відносно частки житлового будинку, за підстав зазначених раніше. 
Вказує, що позивач, її брат та мати були обізнані про смерть батька - ОСОБА_4 . На поховання окрім колишньої дружини померлого, якій потрібно було Свідоцтво про смерть для оформлення пенсії по втраті годувальника, ніхто з дітей не приїжджали та протягом 6-ти місяців жодних дій по прийняттю спадщини, відповідно до вимог ст.549 ЦК УРСР, не вчиняли. У подальшому, також жодних речей померлого вони не отримували, за спадковим майном не доглядали, ним не користувались та не опікувались, що підтверджується актом, складеним за участю сусідів - мешканців с.Гречане, долученим до матеріалів справи ОСОБА_3 .. У самому позові, в суді, в апеляційній скарзі позивач неодноразово зазначала, що після розлучення батьків, ніяких відносин з батьком та його родиною не підтримували. 
Стосовно, пояснень позивача ОСОБА_1 , про те, що вона після смерті ОСОБА_4 проживала в батьківській хаті, то вони спростовуються поясненнями свідків: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які зазначали, що позивач в хаті не проживала та будинок належав ОСОБА_11 , а не батькові позивача. Стосовно ощадної книжки померлого, бажаємо зазначити, що вона не містить заповідального розпорядження на ім`я позивача та перебування її у неї не є доказом фактичного прийняття спадщини протягом 6-ти місяців з часу смерті батька. Поряд з цим, акт від 18 червня 2024 року, підписаний ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , є недостовірним доказом. Під час допиту у якості свідків ОСОБА_14 пояснив, що у 1998 році проживав на другому кінці села, підписав акт не читаючи, тому що його підписала його співмешканка - ОСОБА_13 , яка була упередженою особою, тому що у неї з відповідачем ОСОБА_3 та його батьками неприязні стосунки про що остання повідомила суду.
За таких обставин, пояснення свідків позивача стосовно обставин справи викликають сумніви у своїй достовірності та не можуть бути підставою для задоволення її позовних вимог.
Відповідач ОСОБА_3 звертає увагу суду, що позивач не тільки не вчинила жодних дій для прийняття спадщини, але й спливли строки позовної давності, які можуть бути застосовані до виниклих правовідносин. 
У зв`язку з чим, вважає апеляційну скаргу безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду, ухваленим відповідно до вимог закону, таким, що повинно залишитись без змін. 

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Крихта А.А. у судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. 
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги і відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками є: мати ОСОБА_5 , батько ОСОБА_4 , (т.1 а.с.15).
07 липні 1997 року ОСОБА_4 був виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) серії №0196607 розміром 4,36 га в умовних кадастровий гектарах, який перебував у колективній власності КСП «Світанок» ,(т.1 а.с.133).
Батько позивача ОСОБА_4 був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_1 разом зі своєю матір`ю ОСОБА_6 та племінником ОСОБА_3 , що підтверджується довідками із Іванівської селищної ради Петриківського району Дніпропетровської області № 1061, 1062 від 29 серпня 2018 року (т.1 а.с.118).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер (т.1 а.с. 14).
На день смерті ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 була зареєстрована його мати ОСОБА_6 , яка є такою, що прийняла спадщину, згідно до ст.548, 549 ЦК УРСР і заяв від інших спадкоємців не надходило, що підтверджується листом завідуючої Петриківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області (т.1 а.с.136).
25 лютого 2008 року ОСОБА_6 , яка мешкала в АДРЕСА_1 , зробила заповіт про те, що на все майно яке їй належить на час посвідчення заповіту та майнові права і обов`язки вона заповідала ОСОБА_3 , що підтверджується копією заповіту, який зареєстрований за №192 в Іванівській сільській раді Петриківського району Дніпропетровської області (т.1 а.с.150).
Після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , спадкоємцем за заповітом став її онук ОСОБА_3 , який був зареєстрований в АДРЕСА_2 і якому 29 березня 2017 року було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок із господарськими будівлями, розташований в с.Гречино Петриківського району, який належав померлій ОСОБА_6 , а син померлої ОСОБА_15 подав заяву про відмову від обов`язкової частки у спадковому майні. Відомостей про інших спадкоємців та заповітів на майно ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , у Петриківській державній нотаріальній конторі Дніпропетровської області не було, що підтверджується листом нотаріуса (т.1 а.с.135).
23 березня 2017 року, тобто через 19 років після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , із заявою про прийняття спадщини за законом на земельний пай серії №0196607 зареєстрований 09 липня 1997 року в землях КСП «Світанок» та на земельний пай серії ДП №0329269 розташовані в КСП «Світанок», які належали ОСОБА_4 , звернулась до Петриківської нотаріальної контори донька померлого ОСОБА_1 (т.1 а.с.23).
ОСОБА_2 , який є відповідачем у цій справі, взагалі не звертався до нотаріуса із заявою при прийняття спадщини після смерті свого батька - ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .
29 серпня 2018 року ОСОБА_1 , постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, державним нотаріусом Петриківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області  відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, з тих підстав, що не подано правовстановлюючих документів про належність спадкового майна спадкодавцеві (т.1 а.с.26).
19 лютого 2024 року ОСОБА_1 повторно звернулась до Петриківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельний сертифікат серії № 0196607, але їй нотаріусом також було відмовлено в отриманні свідоцтва, із посилання на те, що заявницею не було подано до нотаріуса заяви про прийняття спадщини в 6-ти місячний строк з дня відкриття спадщини або доказу безпосереднього проживання заявника із спадкодавцем (т.1 а.с.28).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з тих підстав, що позивачем та її представником не доведений факт прийняття спадщини позивачем після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вступу в управління чи володіння майном, що передбачалось нормами Цивільного Кодексу, в редакції яка діяла на час виниклих правовідносин. 

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту:1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;
7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
За змістом частин четвертої, п`ятої Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) відносини спадкування регулюються нормами ЦК України (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.

Спадщина після смерті ОСОБА_4 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто під час дії ЦК УРСР, то положення саме цього Кодексу підлягають застосуванню при вирішенні питання про спадкування майна померлої.
В п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року за №7 роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.
У пункті 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 роз`яснено, якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину.
Згідно ст.524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
Згідно зі статями 525, 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місцезнаходження майна або його основної частини.
Статтею 527 ЦК УРСР, визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.
Згідно ст.529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.
Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Згідно з положеннями ст.ст.548, 549 ЦК УРСР 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Приписами ст.553 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.
Згідно зі ст.561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (549 ЦК УРСР).

Звернувшись до суду із цим позовом ОСОБА_1 просила суд встановити факт прийняття нею спадщини після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 і визнати право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної частки (паю), розміром 4,36 в умовних кадастрових гектарах, розташованої в с.Гречане Дніпропетровської області, яка на підставі сертифікату серії ДП №0196607 від 09 липня 1997 року належала ОСОБА_4 (т.2 а.с.28).

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. 
Відповідно до п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року №18/5, яка діяла на час відкриття спадщини, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.
Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.

Встановлено, що на день смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , його донці - позивачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , виповнилось повних 14 років.
Неповнолітня ОСОБА_1 після розірвання батьками шлюбу, із 24 квітня 1990 року проживала разом із матір`ю ОСОБА_5 в м.Нікополь Дніпропетровської області де і мешкає по цей час по АДРЕСА_3 .
У передбачений законом шестимісячний строк після відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , мати позивача ОСОБА_5 , як законний представник неповнолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини в інтересах дітей не зверталась.
Після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишилося спадкове майно, зокрема, частка на житловий будинку в АДРЕСА_1 , яке фактично прийняла, але не оформила своїх прав на вказане майно мати померлого - ОСОБА_6 та сертифікат на право на земельну частку (пай) площею 4,36 га умовних кадастрових гектарів відповідно сертифікату серії 0196607 (т.1 а.с. 133).
Слід зазначити, позивач ОСОБА_1 досягла повноліття ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Однак вперше до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька - ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулась лише 03 березня 2017 року, тобто через 16 років (т.1 а.с.23).
Позивачем ОСОБА_1 не доведено факт її проживання разом із батьком ОСОБА_16 в АДРЕСА_1 , на час його смерті, так як вона постійно, із 1990 року, проживала у АДРЕСА_4 , а потім по АДРЕСА_3 .
Посилання позивача на те, що вона знаходилась у вказаному будинку, який належав її бабусі ОСОБА_6 тільки два місяця на літніх канікулах із 15 червня по 30 серпня 1998 року та користувалася батьківською кімнатою, інструментом та велосипедом не є доказом вступу її в управління чи володінні спадковим майном, так як вона безпосередньо не проживала із спадкодавцем, а проживала та навчалась постійно у м.Нікополь Дніпропетровської області, не мала повної дієздатності в силу свого неповнолітнього віку і не несла будь-яку цивільну відповідальність по майновим правам.
Позивач не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вступу в управління чи володіння майном.
Посилання на наявність у ОСОБА_1 ощадної книжки на ім`я ОСОБА_4 не свідчить доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном, адже позивач була в неповнолітньому віці і не могла користуватись грошовими коштами, так як для такої дії ОСОБА_1 або її мати, як законний представник, повинні були отримати спочатку свідоцтво про право власності на грошові кошти померлого ОСОБА_4 .
Акт, який був завірений 18 червня 2024 року старостою Іванівського округу Л. Гуріною про підтвердження мешканцями села Гречане про те, що ОСОБА_1 проживала в будинку своєї бабусі ОСОБА_6 після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , в АДРЕСА_1 в період з 15 червня по 30 серпня 1998 року, підтверджує тільки тимчасовий факт перебування ОСОБА_1 за вказаною адресою у зв`язку із похоронами ОСОБА_4 .

Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що 03 липня 2024 року ОСОБА_1 подала первинний позов тільки до відповідача ОСОБА_2 , який є її рідним братом, та із яким був відсутній цивільний спір щодо спадкового майна після смерті батька - ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , так як ОСОБА_2 ніколи не приймав спадщину на це майно і не претендує на нього до цього часу.
Згідно ухвали Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2024 року встановлено, що існує судовий спір між ОСОБА_3 та позивачем у цій справі ОСОБА_1 із приводу спадкового майна, розгляд якого зупинено до розгляду цієї справ, що переглядається (т.1 а.с.112).
Крім того, 29 березня 2017 року відповідачу ОСОБА_3 видано свідоцтво про право спадщину за заповітом на житловий будинок в АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_6 (т.1 а.с.184).
Позивачем ОСОБА_1 вказане свідоцтво про право спадщину за заповітом від 29 березня 2017 року не оскаржувалось.

Таким чином, в судовому порядку стороною позивача не доведено факту прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 .
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про встановлення юридичного факту прийняття спадщини та задоволенні похідних позовних вимог про визнання права власності на 1/4 частина житлового будинку АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної частки ( паю) розміром 4,36 в умовних кадастрових гектарах, що належало ОСОБА_4 на підставі сертифікату ДП №0196607 від 09 липня 1997 року, за недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги про доведеність позовних вимог є необґрунтованими оскільки спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи і встановленими фактичними обставинами.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.
Будь-яких інших даних, які б були підставою для скасування оскаржуваного рішення в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2025 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційних скарг без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Крихти Алли Анатоліївни - залишити без задоволення. 
Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 14.01.2026

Головуючий суддя О.В. Агєєв