26.01.26
22-ц/812/34/26
Провадження № 22-ц/812/34/26
ПОСТАНОВА
Іменем України
26 січня 2026 року м. Миколаїв
справа № 490/5476/23
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.
суддів Серебрякової Т.В., Тищшук Н.О.,
із секретарем судового засідання Повертайленко Ю.В.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який є правонаступником ОСОБА_3 , про стягнення безпідставно набутих коштів, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 01 вересня 2025 року під головуванням судді Гуденко О.А., повне судове рішення складено цього ж дня,
У С Т А Н О В И В:
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів.
Позивач зазначав, що наприкінці серпня 2022 року він домовився з ОСОБА_3 про придбання у неї земельної ділянки № НОМЕР_1 в Садовому товаристві «Корабели» за 4500 доларів США. Відповідно до їхньої домовленості оплату за земельну ділянку можна було здійснити кількома платежами. На підтвердження дійсності своїх намірів ОСОБА_3 віддала йому ключі від дачної дільниці, вийшла з членів садівничого товариства, а він в вересні вступив замість неї у члени даного садового товариства та сплачував членські внески, зокрема і плату за землю та продовжує сплачувати по теперішній час. 14 січня 2023 року він передав їй половину суми у сумі 2000 доларів США , про що вона написала відповідну розписку та зобов`язалася при отриманні другої половини грошей укласти з ним нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу вказаної ділянки. Проте коли він в присутності свідків наприкінці лютого 2023 року приніс їй другу половину коштів, відповідачка відмовилася укладати договір купівлі-продажу ділянки та повертати суму авансу. 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 81 000 грн. безпідставно отриманих грошових коштів авансу.
Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2023 року позов задоволено. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2025 року вищезазначене заочне рішення суду скасовано, призначено справу до розгляду.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2025 року залучено до участі у справі правонаступника відповідачки ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 – ОСОБА_2 .
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 вересня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції погодився з тим, що у спірних правовідносинах порушено права позивача, який не реалізував очікувань на укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, передавши за нього авансовий платіж. Разом із тим, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем отримання ОСОБА_3 2000 доларів США на підставі складання розписки, так як вважав, що наявними доказами підтверджується, що вона фізично не могла підписувати документи. Також суд вважав недоведеними доводи позивача, про існування у нього домовленостей саме з ОСОБА_3 щодо майбутнього укладення договору купівлі-продажу садової ділянки. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 вересня 2025 року та ухвалити нове, про задоволення позову.
Апелянт зазначав, що матеріали справи не містять медичних документів, які безпосередньо вказують неможливість ОСОБА_3 підписати розписку, тоді як відповідно до показань свідка ОСОБА_4 ОСОБА_3 сама готувала собі їжу. ОСОБА_4 також свідчила про надання ОСОБА_3 в її присутності згоди на продаж земельної ділянки, про проставляння підпису відповідачкою власноруч на розписці та отримання в її (свідка) присутності грошей. Наданий суду першої інстанції відеозапис також вказує на те, що ОСОБА_3 користується у побуті двома руками, визнає отримання від ОСОБА_1 авансу, проставляння підпису на розписці та відмову йти до нотаріуса укладати договір купівлі-продажу земельної ділянки про причині низької ціни, за яку вони договорились попередньо. Доказів, які б спростовували вказані обставини або зразки підпису, які суттєво відрізняються від підпису ОСОБА_3 на розписці, правонаступником відповідачки не надано. Звертає увагу, що відмова ОСОБА_3 від членства у садовому товаристві підтвердилась поясненнями допитаного судом свідка ОСОБА_5 та його поясненнями, а те що підпис належить не їй, це виключно припущення суду, яке не підтверджується жодними доказами. Крім цього, у випадку підпису заповіту за дорученням ОСОБА_3 сторонньою особою в присутності свідків і нотаріуса, остання не перевіряла наявність діагнозу у відповідачки. Суд свою чергу визнав цю обставину доведеною без допиту в якості свідків в судовому засіданні присутніх при підписанні заповіту осіб. Зазначає, що вищевказані події викликають сумнів, оскільки версія з паралічем руки з`явилась на стадії примусового виконання заочного рішення. За твердженням апелянта саме ОСОБА_3 просила свідка ОСОБА_5 сприяти продажу її земельної ділянки, який і дав йому контактний номер її телефону. Відсутність копії паспорта відповідачки у членській справі садового товариства не доводить відсутність її волевиявлення про продаж земельної ділянки, оскільки свідок ОСОБА_5 визнав її особу при перегляді відеозапису в судовому засіданні.
Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги.
Представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Коваль О.В. - вважав апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, та просив залишити оскаржуване рішення без змін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення не відповідає.
Так, судом встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що згідно Державного Акту на право власності на земельну ділянку від 18.10.2011 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, площею 0,0559 га, розташованої на ділянці № НОМЕР_1 в СТ "Корабели " в Центральному районі міста Миколаєва, із цільовим призначенням – для ведення садівництва (а.с. 9).
28 вересня 2022 року ОСОБА_1 вступив у члени СТ "Корабели", написавши заяву на ім`я голови СТ щодо переоформлення на нього земельної ділянки № НОМЕР_1 в цьому Товаристві, сплатив вступний внесок, в травні 2023 року саме з ним головою СТ Когутом Ю.В. був укладений договір постачання електроенергії, позивачем було сплачено кошти за підключення ділянки № НОМЕР_1 до електропостачання, оплачена спожита електроенергія та членські внески, що підтверджується копіями відповідної заяви ОСОБА_1 , копією переоформленої на нього членської книжки та квитанціями до прибуткових касових ордерів (а.с. 6, 8).
У дослідженому судом першої інстанції оригіналу особової справи на земельну ділянку № НОМЕР_1 у Садівничому Товаристві "Корабели" міститься заява ОСОБА_1 про вступ СТ, а також заява, написана від імені ОСОБА_3 , про виключення її з членів СТ та переоформлення її ділянки № НОМЕР_1 на ОСОБА_1 . 
Як слідує з технічного запису судового засідання 22 серпня 2025 року допитаний судом першої інстанції в якості свідка голова СТ "Корабели" ОСОБА_5 пояснив, що до нього дійсно в вересні 2022 року зверталися ОСОБА_1 та власник ділянки АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , яка приходила разом із донькою, та повідомили, що домовилися про продаж дачі. ОСОБА_3 він знав, ще до війни вона казала йому про свій намір продати дачу, та саме він запропонував ОСОБА_1 купити у неї дачу. У ОСОБА_3 був борг за членськими внесками близько 6000грн. – 7000грн., який ОСОБА_1 сплатив перед написанням заяви про вступ СТ. Також свідок пояснив, що паспорт чи інші документи ОСОБА_3 він не перевіряв, т.я. її добре знала бухгалтер та підтвердила, що це вона. Також пояснив, що заяву про виключення ОСОБА_3 з членів СТ писала її дочка, а підписувала ОСОБА_3 . Паралічу у ОСОБА_3 він не бачив.
На підтвердження існування домовленості між ним та ОСОБА_3 щодо продажу вищевказаної земельної ділянки в СТ "Корабели" позивачем був наданий оригінал розписки, написаної від імені ОСОБА_3 . У вказаній розписці, датованій 14 січня 2023 року, вказано, що ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 2 000 доларів та після виплати останньої суми зобов`язується переоформити документи про право власності на дачу ОСОБА_1 , оформивши всі документи у нотаріуса (а.с. 18).
Позивач стверджував, що текст розписки писала його знайома ОСОБА_4 на прохання ОСОБА_3 , проте підпис на розписці остання ставила власноруч.
Такі ж обставини підтвердила допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_4 (подруга дочки позивача). Також вказаний свідок пояснила, що приблизно наприкінці лютого 2023 року ОСОБА_1 разом з нею та донькою відповідачки ОСОБА_6 прийшли до відповідачки з сумою 2500 доларів США з метою розрахуватися остаточно за придбану земельну ділянку № 85 та оформити договір купівлі-продажу цієї ділянки у нотаріуса. Проте ОСОБА_3 відмовилася оформлювати договір, пояснивши це тим, що сподівається продати дачу після війни дорожче. На пропозицію повернути попередньо отриману суму коштів вона також відмовилася, мотивуючи тим, що гроші вже витратила. 
Суд першої інстанції вважав недоведеними доводи позивача про існування у нього домовленостей саме з ОСОБА_3 щодо майбутнього укладення договору купівлі-продажу садової ділянки та отримання саме нею зазначених у розписці коштів. 
Судом першої інстанції зазначено, що в матеріалах Садівничого Товариства відсутні документи на підтвердження особи ОСОБА_3 , а написана від її імені заява про виключення з членів СТ та переоформлення її ділянки № НОМЕР_1 на ОСОБА_1 написана рівним почерком, підпис на заяві також є чітким та рівним, візуально повністю відрізняється від підпису на розписці, яку надано позивачем, і візуально є ідентичним підпису доньки ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , яка наявна в матеріалах спадкової справи на її заяві про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 . 
Також суд вважав, що  ОСОБА_3 фізично не могла підписувати документи, оскільки була інвалідом першої групи безстроково з 2011 року, потребувала постійного стороннього догляду, а в наданих відповідачем ОСОБА_2 копіях нотаріально посвідчених правочинів, учасником яких була ОСОБА_3 , зазначено, що у зв`язку з її хворобою (параліч правої руки) за її проханням та у її та нотаріуса присутності правочини були підписані третіми особами.
Проте колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Згідно вимог частин п`ятої-сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18) (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
З наданих ОСОБА_2 копій нотаріально посвідчених: договору купівлі-продажу житлового будинку від 12 жовтня 2017 року, де одним із продавців є ОСОБА_3 (а.с. 136-137), заповіту ОСОБА_3 від 16 березня 2023 року, складеного на користь відповідача ОСОБА_2 (а.с. 98-99), та довіреності ОСОБА_3 на розпорядження всім її майном від 16 березня 2023 року (а.с. 59-60) нотаріусом зазначено, що у зв`язку з її хворобою (у правочинах за 2023 рік - параліч правої руки) за її проханням та у її та нотаріуса присутності правочини були підписані третіми особами. 
Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_7 пояснювала, що у ОСОБА_3 була паралізована права рука, вона все робила лівою рукою, але розписуватись нею не могла.
З дослідженого судом відеозапису розмови ОСОБА_3 з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вбачається, що у ОСОБА_3 дійсно є вади кисті правої руки, але вона тримає у ній то пачку цигарок, то коробок сірників, вміло користується лівою рукою, допомагаючи притримувати предмети правою рукою. Також на даному відеозапису ОСОБА_3 зазначає, що дача не продається, каже ОСОБА_1 , щоб він порахував, що він там робив і вона йому за це сплатить, відмовляється від запропонованих ОСОБА_1 як недоплаченої вартості дачі 2 200 доларів США, каже, що зараз у неї немає потреби у грошах. Також ОСОБА_3 каже, що гроші за дачу вона не брала, а коли ОСОБА_1 зазначає, що він клав гроші на стіл- відповідає, що хай питає в того, хто ці гроші забирав, заперечувала і факт написання будь-якої розписки, але коли ОСОБА_1 та ОСОБА_4 їй нагадали, що перед підписанням вона на аркуші паперу ще тренувалась ставити підпис, ОСОБА_3 визнала, що таке було, (04:36-04:43), а потім каже, що грошей не брала, вже нічого не пам`ятає і буде «на дурочку работать» і каже. Що їй за це нічого не буде (08:45-08:53).
З досліджених судом апеляційної інстанції матеріалів справи МСЕК ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , слідує, що вона 23.03.2001 року є інвалідом першої групи за загальним захворюванням. У довідці МСЕК № 013258 від 23.03.2001 року зазначено, що потребує постійного стороннього догляду та їй рекомендована крісло-коляска, аналогічні висновки зазначені довідці МСЕ № 009791 від 28.03.2003 року та № 304765 від 07.12.2011 року.
Проте, зазначені висновки МСЕК не можна вважати належними та достатніми доказами на підтвердження фізичної неспроможності ОСОБА_3 внаслідок стану її здоров`я підписати 14 січня 2023 року вищевказану розписку. Зібрані у справі докази, зокрема вказані висновки МСЕК, виписка щодо лікування ОСОБА_3 у І міськлікарні в період з 16 листопада 2000 року по 22 грудня 2000 року, нотаріально посвідчені правочини, учасником яких була ОСОБА_3 , та що були підписані за неї третіми особами, а також пояснення свідків та відео - не дають можливості дійти однозначного висновку про встановлення вказаних обставин, оскільки з`ясування цього питання потребує спеціальних медичних знань, що є підставою для призначення експертизи. Проте таких клопотань не було заявлено.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Належним доказом, який би міг засвідчити належність підпису особи на письмових документах, є саме висновок почеркознавчої експертизи (аналогічний висновок наведено у постановах Верховного Суду: від 18 січня 2023 року у справі № 601/2139/21, від 24 травня 2023 року у справі №567/792/22, від 19 червня 2023 року у справі № 601/1965/21, від 21 червня 2023 року у справі № 567/874/22, від 15 листопада 2024 року у справі № 933/602/23).
Між тим таких доказів на спростування справжності підпису ОСОБА_3 у розписці про отримання нею від ОСОБА_1 2 000 доларів відповідачем не надано. Клопотання про призначення посмертної судової почеркознавчої експертизи не заявлялось, хоча судом апеляційної інстанції представнику відповідача були було роз`яснено право заявити клопотання про проведення експертизи та наслідки вчинення або невчинення відповідних процесуальних дій.
Як зазначалось вище, приписами цивільного процесуального законодавства саме на сторону покладений обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а частиною п`ятою статті 81 ЦПК України зазначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. 
Отже, на переконання апеляційного суду, відповідачем не доведено того, що підпис у розписці про отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_1 2 000 доларів, належать не їй, а іншій особі. 
За таких обставин колегія суддів вважає недоведеними доводи відповідача, що ОСОБА_3 зазначені у розписці кошти від позивача не отримувала.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
За змістом абзаців 1, 3, 4 частини першої, частин другої третьої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.
Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.
Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.
Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна зі сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.
Аванс не має забезпечувальної функції, якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.
Отже, попередній договір укладається у такі й же формі, як і основний. 
У справі, що переглядається, між сторонами не було укладено попереднього договору у формі, передбаченій для договору купівлі-продажу нерухомого майна. 
У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що "саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту".
Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що "предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України".
У частині третій статті 651 ЦК України встановлено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Відповідно до частини четвертої статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.
Тлумачення частини третьої статті 651, частини четвертої статті 653, пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 465/5790/17, від 07 квітня 2025 року у справі № 751/2085/24та відповідно до приписів частини четвертої статті 263 ЦПК України повинна бути врахована судом при виборі і застосуванні норм права до даних правовідносин.
Ураховуючи зазначене, доводи касаційної скарги про те, що відносини, які виникли між сторонам, є договірними, а тому суди попередніх інстанцій помилково застосували статтю 1212 ЦК України, не заслуговують на увагу.
Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності і взаємозв`язку, апеляційним судом встановлено, що між ОСОБА_1 , і ОСОБА_3 було досягнуто згоди щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої на ділянці № НОМЕР_1 в Садівничому товаристві "Корабели". 
У зв`язку із досягненням усної домовленості щодо умов купівлі-продажу, позивач передав ОСОБА_3 у якості авансу 2 000 доларів США, про що останньою була підписана відповідна розписка. Наприкінці лютого 2023 року позивач приїхав до ОСОБА_3 , щоб передати їй залишок обумовленої суми за придбання земельної ділянки (2 200 доларів США), проте ОСОБА_3 від отримання коштів та укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки відмовилась.
За такого отримана ОСОБА_3 сума у розмірі 2 000 доларів США вважається отриманою нею безпідставно у розумінні статті 1212 ЦК України та є такою, що підлягає поверненню ОСОБА_1 ..
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. З дослідженої судом копії спадкової справи, заведеної після її смерті приватним нотаріусом Миколаївського МНО Грудницької І.М. слідує, що із заявами про прийняття спадщини звернулись дочка померлої - ОСОБА_6 і відповідач ОСОБА_2 - як єдиний спадкоємець за заповітом, що охоплює усю спадщину ОСОБА_3 . 
Приписами статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Тільки у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (тобто спадкоємці за законом).
У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Таким чином судом першої інстанції правильно залучено до участі у справі правонаступника первинного відповідача ОСОБА_3 - її спадкоємця за заповітом ОСОБА_2 .
Згідно з статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
Станом на час ухвалення рішення НБУ був встановлений курс: 1 долар США 43,1391 гривні, отже еквівалентом 2000 доларів США буде 86 278 грн 20 коп.
Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України), оскільки позивачем були заявлені позовні вимоги про стягнення 81 000 грн., то саме така сума підлягає стягненню з відповідача.
Відповідачем ОСОБА_2 не надано доказів, що вартість успадкованого ним майна становить менше 81 000 грн. і на таке відповідач не посилався. 
За такого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 81 000 грн. безпідставно отриманих ОСОБА_3 в якості аванса.
З огляду на викладене, оскільки суд першої інстанції помилково вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, тоді як такі обставини не були доведені належними та достатніми доказами, то відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення – про задоволення позову.
Отже апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України встановлено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
За такого, з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню відшкодування сплаченого позивачем судового збору за позовну заяву в розмірі 1 073 грн 60 коп. та за апеляційну скаргу в розмірі 1 610 грн 40 коп., а всього - 2 684 грн 00 коп.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 вересня 2025 року– скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов  ОСОБА_1 задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_2  (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 81 000 грн. 00 коп. (вісімдесят одну тисячу гривень).
Стягнути з  ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір за позовну заяву та апеляційну скаргу в розмірі 2 684 грн 00 коп. (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні).
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного судового рішення в порядку і випадках, передбачених 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Т.В. Серебрякова 

Н.О. Тищук

Повна постанова складена 05 лютого 2026 року