Номер провадження: 22-ц/813/7286/25 
Справа № 496/5559/23
Головуючий у першій інстанції Буран В. М.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,
з участю секретаря Громовенко А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 вересня 2023 року, постановленого під головуванням судді Буран В.М., повний текст рішення складений 13 вересня 2023 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та залишення проживання дитини з батьком, -
в с т а н о в и в:
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та залишення проживання дитини з батьком, в якому просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 , зареєстрований 05 жовтня 2010 року в відділі реєстрації актів цивільного стану Біляївського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №96; після розірвання шлюбу неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити проживати з батьком ОСОБА_2 .
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначила, що 05.10.2010 року вона уклала шлюб з відповідачем. Від шлюбу сторони мають сина – ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , після розірвання шлюбу просить залишити сина ОСОБА_4 проживати з батьком. Сумісне життя подружжя не склалось, тому позивач звернулась до суду з зазначеним позовом.
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволений.
Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який був зареєстрований 05 жовтня 2010 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 відділом реєстрації актів цивільного стану Біляївського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 96.
Після розірвання шлюбу залишив неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживати з його батьком - ОСОБА_2 .
Не погодившись з рішенням суду, військова частина НОМЕР_1 , сторона, яка не приймала участі у розгляді справи, однак вважає, що оскаржуваним рішенням суду порушені її права, звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог щодо залишення неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживати з його батьком ОСОБА_2 , посилаючись на неповне та неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного їх дослідження та оцінки, неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин, порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції при визначні місця проживання дитини не звернув увагу на те, що відповідач з 14.06.2022 року та на даний час проходить військову службу по мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 .
У відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Гаврилюк Х.С., представник ОСОБА_2 просить у задоволені апеляційної скарги відмовити, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, та вважає, що рішення суду не впливає на права, свободи, інтереси та (або) обов`язки скаржника.
Рішення суду в частині розірвання шлюбу сторонами не оскаржується, а тому в цій частині апеляційним судом не переглядається.
В судове засідання, призначене на 11 листопада 2025 року учасники справи не з`явились, були сповіщені належним чином (а.с. 129, 130, 130 зв.б., 131, 131 зв.б.).
До суду від ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гаврилюк Х.С., надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що на розгляді військової частина перебуває рапорт ОСОБА_2 про звільнення з військової служби з підстав набуття ним інвалідності (а.с. 137-139).
Колегія суддів залишає вказане клопотання без задоволення, з наступних підстав.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Згідно зі ст.ст. 13, 43 ЦПК України, особа, яка бере участь у розгляді справи, розпоряджається своїми правами на власний розсуд, в тому числі й правом безпосередньої участі у справі.
Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, дотримання процесуальних строків розгляду справи, приймаючи до уваги предмет заявлених позовних вимог, який стосується проживання малолітньоїдитини, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, оскільки керується як найкращим інтересам дитини.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи залишає клопотання про відкладення без задоволення та вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що інтереси ОСОБА_2 , представляє адвокат Гаврилюк Х.С., яка в судове засідання не з`явилась та про причини своєї неявки суд не сповістила.
Також сторона відповідача не скористалась своїм процесуальним правом, передбаченим ст. 212 ЦПК України на звернення до суду з клопотанням про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду зазначеним вимогам в оскаржуваній частині не відповідає, з наступних підстав.
Задовольняючи позов  ОСОБА_1  та після розірвання шлюбу залишаючи неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживати з його батьком - ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог.
Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав – це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення.
Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень цивільного процесуального закону.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника, і які конкретно. Встановивши такі обставини, суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, та, як наслідок, скасування судового рішення на підставі пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України, оскільки таке порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку обов`язковою підставою для скасування рішення місцевого суду, якщо суд першої інстанції прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі пункту З частини першої статті 362 ЦПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, в зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.
Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції.
Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав та обов`язків скаржника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про його права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися, – закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 62/12 та від 16 січня 2020 року у справі № 925/1600/16, а також у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13 (провадження № 61-41547сво18). Тобто зазначена правова позиція є незмінною тривалий час. 
На підставі матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України АДРЕСА_1 від 14 червня 2022 року №299-ос, зарахований у списки особового складу та на всі види забезпечення, призначений та вважається таким, що приступив до виконання службових обов`язків солдат запасу ОСОБА_2 , який призваний на військову службу по мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_3 , на посаду інспектора прикордонної служби 2 категорії – водія контактного пункту «Паланка» (з місцем дислокації АДРЕСА_2 ) (а.с. 65).
27 лютого 2025 року ОСОБА_2 подав рапорт про звільнення його з військової служби у запас за статтею 26 частиною 5 пунктом 3 підпунктом «г» Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання в місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України) (а.с. 66).
Доказів того, що ОСОБА_2 на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не проходить військову службу до суду надано не було.
Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби передбачено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Зокрема вказаний нормативно-правовий акт визначає, під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, можуть бути звільнені у зв`язку із тим, що вони самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років (абз. 12, п.п. «г», п. 2, ч. 4 ст. 26 цього Закону).
Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами
Відповідно до підпункту 1 пункту 270 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009, звільнення військовослужбовців з військової служби з підстав, передбачених частинами другою - шостою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», здійснюється начальниками органів охорони державного кордону, загонів Морської охорони, навчальних центрів, науково-дослідних установ, а також органів забезпечення, які мають право видання наказів по особовому складу, - усіх військовослужбовців, у військових званнях до майора (капітана 3 рангу) включно, які проходять військову службу в цих органах Держприкордонслужби.
Відповідно до пункту 5 розділу І та пункту 1 розділу ІІІ Положення про орган охорони державного кордону Державної прикордонної служби України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30.11.2018 року №971, (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 грудня 2018 року за №1468/32920) органами охорони державного кордону є прикордонний загін, окремий контрольно-пропускний пункт та авіаційна частина.
Відповідно до абзацу другого пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII військовослужбовці строкової військової служби та військовослужбовці, призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, розміщуються в казармах (на кораблях) згідно із Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України.
Відповідно до приписів Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дii особливого періоду (з моменту оголошення мобiлiзацii – протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) на підставах, передбачених, зокрема, п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок i військову службу».
Як встановлено судом апеляційної інстанції раніше, з наказу начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України АДРЕСА_1 від 14 червня 2022 року №299-ос солдата запасу ОСОБА_2 , призвано на військову службу по мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_3 , на посаду інспектора прикордонної служби 2 категорії – водія контактного пункту «Паланка» (з місцем дислокації АДРЕСА_2 ).
З рапорту про звільнення ОСОБА_2 з військової служби у запас вбачається, що наразі ОСОБА_2 займає посаду інспектора прикордонної служби 2 категорії – моториста групи прикордонних катерів впс « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (тип Б) сержант, тобто на даний час проходить військову службу.
З урахуванням наведених вище норм права, сержант ОСОБА_2 виконує військовий обов`язок із оборони України, виконання якого забезпечується військовим командуванням зазначених військових частин. Тому питання щодо його звільнення відноситься до компетенції командира військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_3 прикордонного загону).
Як вбачається з оскаржуваного рішення, суд залишивши проживання неповнолітньої дитини з батьком, визнав, що даний факт є підставою для звільнення ОСОБА_2 з військової служби.
Таким чином, у результаті ухвалення Біляївського районного суду Одеської області від 01 вересня 2023 року відповідач – сержант ОСОБА_2 , набув підставу для звільнення з військової служби, надалі звернувся з рапортом про звільнення з військової служби за статтею 26 частиною 5 пунктом 3 підпунктом «г» Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами. У той же час уповноваженим суб`єктом розгляду вказаного рапорту є військова частина НОМЕР_1 ( НОМЕР_3 прикордонний загін).
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції при вирішенні місця проживання дитини разом з батьком, не взяв до уваги, що відповідач не має фізичної можливості проживати разом з неповнолітньою дитиною за його зареєстрованим місцем проживання.
Крім того, додатково колегія суддів звертає увагу, що 20 листопада 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із заявою про роз`яснення рішення суду, зазначивши, що при виконанні рішення суду виникло питання, на утриманні (вихованні) з кого з батьків залишається дитина (а.с. 29).
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 21 листопада 2023 року роз`яснено, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01 вересня 2023 року залишено неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживати з його батьком – ОСОБА_2 , який займається самостійним вихованням (дитини) сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 36-37).
23 вересня 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із заявою про роз`яснення рішення суду, посилаючись на те, що пред`являючи до виконання рішення суду та ухвалу суду виникло питання, чи включає словосполучення «самостійне виховання дитини» - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 його матеріальне забезпечення, тобто утримання ним дитини (а.с. 41-42).
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 01 жовтня 2024 року роз`яснено, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01 вересня 2023 року залишено неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживати з його батьком – ОСОБА_2 , який займається самостійним вихованням та утриманням (дитини) сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 53-55).
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції ухвалюючи у справі рішення та роз`яснюючи його, не взяв до уваги, що предметом заявлених позовних вимог є: розірвання шлюбу,після якого позивачка просила неповнолітнього сина залишити проживати з батьком.
Також колегія суддів звертає увагу на те, що після ухвалення рішення про залишення дитини проживати з батьком, суд першої інстанції двічі роз`яснював рішення суду в цій частині, а саме 21.11.2023 року, відповідач самостійно займається вихованням сина (а.с. 35), а 01.10.2024 року , що ОСОБА_2 займається самостійним вихованням та утриманням (а.с. 52), чим фактично змінював рішення суду, виходивши за межи позовних вимог. 
Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги, що правовий статус ОСОБА_2 - військовозобов`язаний, який на момент розгляду справи проходить військову службу, колегія суддів приходить висновку про те, що подання позову ОСОБА_1 про залишення проживання дитини з батьком, порушує права військової частини НОМЕР_1 , яка не була залучена до розгляду у справі.
Також колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції в порушення вимог чинного законодавства не залучив до участі у справі орган опіки та піклування, участь якого в даній справі є обов`язковою.
На підставі викладеного, апеляційний суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про залишення проживання дитини з батьком необхідно відмовити.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду в частині позовних вимог про залишення проживання дитини з батьком скасуванню, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про залишення без задоволення позовних вимог  ОСОБА_1  про залишення проживання дитини з батьком.
Колегія суддів, також звертає увагу на те, що якщо рішення скасоване в частині, яке було роз`яснено ухвалою суду, то скасування рішення автоматично анулює дію, як самого рішення, так і ухвали про його роз`яснення.
Одночасно колегія суддів зазначає, що з урахуванням скасування рішення в частині залишення проживання дитини з батьком, ухвали суду від 21 листопада 2023 року та від 01 жовтня 2024 року про роз`яснення рішення, які є невід`ємлемою частиною рішення, яке в цій частині апеляційною інстанцією скасовано, а тому ці ухвали втрачають свою чинність. 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З матеріалів справи вбачається, що військова частина НОМЕР_1 за подання апеляційної скарги сплатила судовий збір у розмірі 1288,32 грн.
З урахуванням того, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду в частині позовних вимог про залишення проживання дитини з батьком скасуванню, з залишенням позовних вимог в цій частині без задоволення, колегія суддів дійшла висновку про те, що з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 1288,32 грн.
Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення – 25 листопада 2025 року.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 вересня 2023 року– в частині позовних вимог про залишення проживання дитини з батьком – скасувати.
Ухвалити постанову.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про залишення проживання дитини з батьком – залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь військової частини НОМЕР_5 (ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) судовий збір у розмірі 1288 гривень 32 копійки.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 25 листопада 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ М.М. Драгомерецький

______________________________________ С.М. Сегеда