1	Справа № 335/6029/22  2/335/620/2026 	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року м. Запоріжжя

Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого - судді Сиротенко В.К., за участю секретаря судового засідання - Кумер А.В., прокурора Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя в інтересах Запорізької міської ради – Дмитренко О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: 1. Запорізька міська рада, 2. ОСОБА_3 , про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 у вересні 2022 року звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.
26.11.2002 сторони уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який зареєстровано Товарною біржою «Торг-Інвест» у відповідності до приписів чинного на той час законодавства. Умови договору сторонами виконані, грошові кошти відповідачем від правочину отримані. Проте, зазначений правочин не було нотаріально посвідчено, що унеможливлює реєстрацію позивачем права власності на придбану ним квартиру у відповідності до приписів чинного законодавства України, що позбавляє позивача права на розпорядження придбаною ним квартирою.
З огляду на вищезазначене, позивач просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу від 26.11.2002 та визнати за ним право власності на зазначену квартиру.
Постановою Верховного Суду від 12.03.2025 скасовано рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23.03.2023 (яким відмовлено у задоволенні позовних вимог) та постанову Запорізького апеляційного суду від 05.07.2023 (якою рішення суду першої інстанції залишено без змін) у справі №335/6029/22, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.03.2025 справу розподілено та передано для розгляду судді Сиротенко В.К.
Ухвалою від 27.03.2025 прийнято до провадження цивільну справу № 335/6029/22, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 23.04.2025.
Підготовче судове засідання 23.04.2025, у зв`язку з неявкою сторін, відкладено на 19.05.2025.
30 квітня 2025 року відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» від 26.02.2025 № 4273-ІХ, назва Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя була змінена на Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя.
09.05.2025 на адресу суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про підтримання позовних вимог та розгляд справи за відсутності позивача.
19.05.2025 від заступника керівника Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя Редьки М. надійшло заява про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Запорізької міської ради. Також в заяві просить допустити прокурора до розгляду справи №335/6029/22 на стороні третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Запорізької міської ради. В обґрунтування необхідності допуску прокурора до участі у справі посилається, зокрема, на те, що з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави Вознесенівською окружною прокуратурою міста Запоріжжя Запорізької області на адресу Запорізької міської ради скеровано лист від 14.05.2025 за вих. № 52-103-3892 вих-25, в якому викладено виявлені підстави для визнанням відумерлою спадщини у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_2 та вступу у справу № 335/6029/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності. Разом з тим, листом департаменту забезпечення Запорізької міської ради за вих. № 02-07/2031 від 16.05.2025 прокуратуру повідомлено, що станом на час надання відповіді Запорізька міська рада не вживала заходів з визнання спадщини відумерлою стосовно квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Отже, на думку прокурора, зазначене свідчить про обізнаність органу місцевого самоврядування щодо наявності підстав для представництва інтересів територіальної громади з наявності порушеного права, однак заходи, спрямовані на захист порушених інтересів держави та Запорізької міської територіальної громади представницьким органом не вживаються.
Ухвалою суду від 19.05.2025 продовжено строк підготовчого провадження, відкладено підготовче засідання на 16.06.2025, визнано явку позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 в підготовче засідання для надання особистих пояснень обов`язковою.
У судове засідання 16.06.2025 сторони не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.
Ухвалою суду від 16.06.2025 в порядку ч. 7 ст. 81 ЦПК України витребувано у Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради інформацію про осіб, які були та які є зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_2 у період з 20.06.2002 по теперішній час. Підготовче засідання відкладено до 09.07.2025.
26.06.2025 на виконання ухвали суду від Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради надійшла інформація відповідно до якої, за відомостями Департаменту за адресою АДРЕСА_3 , у період 20.06.2002 по теперішній час були зареєстровані наступні особи: 
- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 19.09.1980 року по теперішній час; 
- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 02.04.1966 по 24.05.2014 (померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ); 
- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 19.02.1998 по 16.12.2014 (померла ІНФОРМАЦІЯ_5 ).
В підготовче судове засідання 09.07.2025 учасники справи повідомлені у встановленому законом порядку не з`явились, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило.
Ухвалою суду від 09.07.2025 в порядку ч. 7 ст. 81 ЦПК України витребувано у Четвертої запорізької державної нотаріальної контори інформацію: чи відкривалась спадкова справа щодо майна померлої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , та в разі наявності, витребувано засвідчену копію такої спадкової справи. Підготовче судове засідання відкладено до 26.08.2025.
28.07.2025 на адресу суду на виконання ухвали від 09.07.2025 надійшла належним чином завірена копія спадкової справи №84/2013 щодо майна померлої ОСОБА_5 .
В підготовче судове засідання 26.08.2025 учасники справи повідомлені у встановленому законом порядку не з`явились, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило.
Ухвалою від 26.08.2025 в порядку ч. 7 ст. 81 ЦПК України витребувано у Четвертої запорізької державної нотаріальної контори засвідчену копію спадкової справи щодо померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_4 . Підготовче судове засідання відкладено до 17.09.2025.
08.09.2025 на адресу суду від Четвертої запорізької державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи №140/2022 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_4 .
В підготовче судове засідання 17.09.2025 учасники справи повідомлені у встановленому законом порядку не з`явились, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило.
Ухвалою суду від 17.09.2025 залучено до участі у цивільній справі №335/6029/22 у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору – 1. Запорізьку міську раду, 2. ОСОБА_3 . Відкладено підготовче судове засідання на 29.10.2025.
03.10.2025 через систему «Електронний суд» від третьої особи Запорізької міської ради надійшли пояснення по суті спору, просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
В підготовче судове засідання 29.10.2025 позивач ОСОБА_1 повідомлений у встановленому законом порядку не з`явився, в матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач ОСОБА_2 та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 повідомлена у встановленому законом порядку до суду не з`явились, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.
Протокольною ухвалою суду від 29 жовтня 2025 року задоволено заяву заступника керівника Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя про вступ прокурора у справу. Допущено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: 1. Запорізька міська рада, 2. ОСОБА_3 , про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності Вознесенівську окружну прокуратуру м. Запоріжжя на стороні третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Запорізької міської ради. Підготовче судове засідання відкладено до 03.12.2025 для надання можливості прокурору подати пояснення по суті спору та докази, що мають значення для повного, всебічного з`ясування обставин справи.
03.11.2025 через систему «Електронний суд» від прокурора надійшли пояснення по суті спору. Прокурор просить відмовити в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. По день своєї смерті у спірній квартирі були зареєстровані та проживали наступні особи: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , якими безпосередньо сплачувалися комунальні послуги за обслуговування квартири, яка перебувала у їх власності ( АДРЕСА_2 ). Приписи законодавства та факт відсутності на договорі купівлі-продажу від 20.06.2002 № Н-2859 та договорі купівлі-продажу від 26.11.2002 № Н-3016 на які, як на правовстановлюючі документи посилається ОСОБА_1 , будь-яких відміток про їх державну реєстрацію, вказані договори купівлі-продажу є недійсними. Разом з тим, квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 має ознаки відумерлої спадщини. Оскільки у вищевказаній квартирі ОСОБА_4 проживав разом зі своєю матір`ю ОСОБА_5 , останній фактично вступив у володіння спадковим майном у вигляді квартири, у зв`язку з чим, прийняв вказану спадщину за законом, як спадкоємець першої черги, в силу ст.1261 та ч.3 ст.1268 ЦК України, хоча й не оформив своїх спадкових прав на неї. Свідоцтва про право на спадщину після померлої матері ОСОБА_4 за життя не отримав, хоча ЦК України не обмежувався строк для отримання такого свідоцтва. Таким чином, ОСОБА_4 на дату смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 був єдиним власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка прийнята ним у спадок після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно якої не оформлено спадкових прав. Відповідно до інформації відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькій області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 20.01.2023 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 є дружною відповідача у справі № 335/6029/22 – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 . Таким чином, очевидним є той факт, що у даному випадку ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вживаються заходи до оформлення прав на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала померлому ОСОБА_4 за відсутності законних до того підстав з метою заволодіння нерухомим майном особи, яка не має спадкоємців, та має перейти у комунальну власність як відумерла спадщина.
Ухвалою суду від 03.12.2025 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті на 09.01.2026.
У судове засідання 09.01.2026 позивач, відповідач та третя особа ОСОБА_3 не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.
Судове засідання 09.01.2026 відкладено до 26.01.2026.
У судове засідання 26.01.2026 позивач, відповідач та третя особа ОСОБА_3 повідомлені у встановленому законом порядку не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. 
За правилами п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Судові повістки, які направлялися судом за зареєстрованим місцем проживання позивача, відповідача та третьої особи ОСОБА_3 повернулися до суду, як неотримані із зазначенням у довідці про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
За висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10 травня 2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони, зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.
У судовому засіданні 26.01.2026 суд перейшов до розгляду справи по суті.
Прокурор просив відмовити в задоволенні позовних вимог через їх безпідставність та недоведеність.
Представник третьої особи – Запорізької міської ради просила відмовити в задоволенні позовних вимог, підтримавши позицію прокурора.
В судовому засіданні 26.01.2026 завершено розгляд справи по суті, суд перейшов на стадію ухвалення судового рішення, оголошено перерву в судовому засіданні до 05.02.2026.
Заслухавши пояснення прокурора та представника третьої особи ЗМР, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд доходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що на підставі розпорядження голови Орджонікідзевської районної адміністрації від 03.01.2002 № 11 ОСОБА_5 передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується фотокопією свідоцтва на право власності на квартиру від 06.02.2002 № 126 (т. 1 а.с. 53). Право власності на квартиру зареєстроване Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації 06.02.2002, що підтверджується реєстраційним написом на вищезазначеному правовстановлюючому документі (т. 1 а.с. 53).
Згідно інформації, наданої ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» в листі від 07.12.2022 № 1389 інші правовстановлюючих документів на зазначену квартиру в матеріалах інвентаризаційної справи на житловий будинок АДРЕСА_4 не міститься (т. 1 а.с. 52).
Інформація щодо наявності речових прав на вищезазначену квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відсутня (т. 1 а.с. 69).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між ним та відповідачем ОСОБА_2 26.11.2002 укладено договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири, який зареєстровано на Запорізькій товарній біржі «Торг-Інвест» 26.11.2002 у відповідності до приписів ст. 15 Закону України «Про товарну біржу». На підтвердження своїх доводів позивачем додано до позовної заяви фотокопію вищезазначеного договору (т. 1 а.с. 14), з п. 3 якого вбачається, що відчужувана квартира належить продавцеві ОСОБА_7 на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 20.06.2002, зареєстрованого «Запорізькою товарною біржою «Торг-Інвест» під реєстраційним номером Н-2859.
З наданої представником відповідача фотокопії договору купівлі-продажу квартири від 20.06.2002 (т. 1 а.с. 43) вбачається, що ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 . Згідно п. 3 останнього договору відчужувана квартира належить продавцеві на праві особистої власності на підставі Свідоцтва Орджонікідзевської адміністрації № 126 від 06.02.2002.
У відповідності до статті 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року (далі - ЦК України), що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Оскільки спірний договір купівлі-продажу укладений та зареєстрований на Запорізькій товарній біржі «Торг-Інвест» 26 листопада 2002 року, то при вирішенні спору підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР) та Закон України «Про товарну біржу».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про товарну біржу» (тут і надалі в редакції Закону, чинній на час виникнення правовідносин) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, статтею 2 Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів.
Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР (тут і надалі в редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.
Відповідно до статті 42 ЦК Української РСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).
Водночас згідно зі статтею 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.
За змістом статей 128, 153 ЦК Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (стаття 47 ЦК Української РСР).
Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
У постанові від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23) об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила, що «у статті 227 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод було обов`язкове лише у випадках укладення договору купівлі-продажу жилого будинку. ЦК Української РСР не передбачалося обов`язку нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу квартири, у тому числі у випадку укладення договору, стороною якого є фізична особа (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 березня 2018 року в справі № 904/4573/16, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 4 вересня 2019 року в справі № 903/729/16, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 183/900/17 (провадження № 61-9101св21))».
Крім того, у вказаній постанові об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду виклала висновок про те, що «на рівні ЦК Української РСР 1963 року не передбачалося правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів. У частині другій статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) міститься спеціальна норма щодо положень статті 47 та 227 ЦК Української РСР 1963 року. Адже статті 47 і 227 ЦК Української РСР 1963 року внормовували форму угоди/договору купівлі-продажу жилого будинку, а частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» регулювала форму цього договору у вужчому розумінні - як укладеного на товарній біржі. Спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК Української РСР 1963 року) нормами (lex specialis derogat generali). Прийнята пізніше в часі спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК Української РСР 1963 року) нормами (lex posterior derogat priori). Відповідно, укладення договору на товарній біржі унеможливлювало його нотаріальне посвідчення в силу прямої вказівки на це в законі».
Частина друга статті 47 ЦК Української РСР вказує на можливість визнання дійсною угоди, що потребує нотаріального посвідчення, проте підстави для застосування цієї норми матеріального права у даній справі, відсутні з огляду на те, що ЦК Української РСР не передбачав обов`язку нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу квартири.
Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що договір-купівлі продажу квартири від 26.11.2002 не підлягав нотаріальному посвідченню. 
Разом з тим, враховуючи, що за змістом статті 128 ЦК Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором, суд має встановити, чи передавалася спірна квартира спочатку у власність ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 20 червня 2002 року, укладеним останнім з ОСОБА_5 , а в подальшому - у власність ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 20 листопада 2002 року.
В силу приписів п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Як встановлено ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно», будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження) вчиняються, якщо право власності на таке майно зареєстроване згідно вимог зазначеного закону крім випадків якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.
До прийняття Закону України «Про державну реєстрацію прав на об`єкти нерухомого майна» реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснювало бюро технічної інвентаризації (БТІ) на підставі Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 року № 121, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26.06.1998 року за № 399/2839, а в подальшому згідно Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерством юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 року за № 157/6445.
Відповідно до п. 1.4-1.6 Інструкції (в редакції на момент укладення договору купівлі-продажу) державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягали об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України (населених пунктах, військових містечках, військових частинах, аеропортах, річкових і морських портах, заповідниках, заказниках, на дорогах, полігонах і т. п.). Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації була обов`язковою для власників, незалежно від форми власності.
Таким чином, як положеннями Інструкції 1998 року, так і Тимчасовим положенням 2002 року, а пізніше і Законом України «Про державну реєстрацію прав на об`єкти нерухомого майна» передбачалась державна реєстрація прав на нерухоме майно як офіційне визнання та підтвердження державою факту речового права на нерухоме майно.
Крім того, відповідно до п. 12 договору купівлі-продажу, укладеного 20.06.2002 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , а також п. 12 договору купівлі-продажу, укладеного 26.11.2002 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у відповідності до ст. 227 ЦК України, ці договори підлягали реєстрації в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації.
Разом з цим, реєстраційний напис Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації на підтвердження реєстрації квартири за адресою: АДРЕСА_2 на праві приватної власності в цілому за ОСОБА_2 , а у подальшому, ОСОБА_1 у договорах купівлі-продажу від 20.06.2002 № Н-2859 та від 26.11.2002 № Н-3016 відсутні.
З листа ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» від 07.12.2022 № 1389 (т. 1 а.с. 52) встановлено, що єдиним власником вищевказаної квартири була ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 06.02.2002. Інших правовстановлюючих документів (як то договори купівлі-продажу, укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , а також ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та зареєстровані Запорізькою товарною біржою «Торг-Інвест») в матеріалах інвентаризаційної справи не містяться.
Крім того, з відповіді Департаменту адміністративних послуг ЗМР від 25.06.2025 за вих. №06.4-02/02/1982 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 у період з 20.06.2002 по теперішній час були зареєстровані наступні особи: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 19.09.1980 по теперішній час, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 02.04.1966 по 24.05.2014 (знято з реєстрації у зв`язку зі смертю, дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 19.02.1998 по ІНФОРМАЦІЯ_11 (знято з реєстрації у зв`язку зі смертю, дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 ). 
Тобто, відомості щодо державної реєстрації, проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 - відсутні.
З матеріалів спадкової справи №84/2013 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після померлої матері ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_12 (в т.ч. квартири АДРЕСА_1 ) звернувся її син ОСОБА_4 .
Як свідчать матеріали справи, інші особи із заявами про прийняття спадщини після ОСОБА_5 не зверталися.
В той же час, доказів видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_4 матеріали спадкової справи не містять.
За змістом п.1 інформаційного листа Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ за №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст.1299 ЦК).
Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_4 на дату смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 був єдиним власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка прийнята ним у спадок після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Як вбачається з пояснень прокурора та наданих копій матеріалів кримінального провадження №12022082060000217 від 15.02.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , помер ОСОБА_4 . Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть від 17.02.2022 № 953 – причину смерті ОСОБА_4 не встановлено через гнилісні зміни. Постановою слідчого від 23.02.2022 зазначене кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Крім того судом встановлено, що Третьою запорізькою державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №140/2022 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_13 ОСОБА_4 . Вказана спадкова справа заведена на підставі заяви ОСОБА_3 від 28.07.2022, в якій остання зазначила, що приймає спадщину після свого померлого ІНФОРМАЦІЯ_14 двоюрідного брата ОСОБА_4 .
Відповідно до Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №00036382522 від 04.08.2022, в реєстрі міститься актовий запис №274 від 11.04.2022 про смерть ОСОБА_4 , дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_13 .
Листом за вих. №666/02-14 від 04.08.2022 нотаріусом повідомлено ОСОБА_3 про необхідність надати відповідні документи для отримання свідоцтва про право на спадщину, в т.ч. документи на підтвердження родинних відносин із спадкодавцем.
Разом з тим, як свідчать матеріали спадкової справи №140/2022 відповідні документи ОСОБА_3 не надавалися, відповідно, свідоцтво про право на спадщину не видавалося.
Крім того, судом враховану наступну інформацію, яка була надана прокурором.
За інформацією АТ «ЗАПОРІЖГАЗ», наданою листом № 69040-Лв-6129-0525 від 23.05.2025, особовий рахунок за надання послуг з розподілення природного газу відкритий на ім`я ОСОБА_5 . 
Відповідно до інформації Публічного акціонерного товариства ЗАПОРІЖЖЯОБЛЕНЕРГО», наданої листом № 028-100/173 від 28.05.2025, особовий рахунок відкрито на ім`я ОСОБА_5 . 
Згідно з інформацією Концерну «Міські теплові мережі», наданою листом від 27.05.2025 №003162/44- 004283, між Концерном «Міські теплові мережі» та ОСОБА_4 було укладено договір про надання послуги з постачання теплової енергії №601324266 від 01.11.2021. Жодних звернень щодо переоформлення або внесення змін до договору не надходило.
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Слід звернути увагу, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 14.09.2021р. у справі №910/14452/20, від 25.06.2020р. у справі №924/233/18). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13-ц.
За викладених вище обставин суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними, допустимим та достатніми доказами, що право власності на спірну квартиру перейшло від ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , а в подальшому від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , відтак відсутні підстави для визнання дійсним договору купівлі-продажу, зареєстрованого 26.11.2002 Запорізькою товарною біржою «Торг-Інвест», і відповідно, відсутні підстави для визнання за ОСОБА_8 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18), від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19), від 9 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20), від 5 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22), зазначено, що визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Поняття «сторона в спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона в процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники як позивач і відповідач; тоді як сторонами в спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача.
Як вже було зазначено, доказів набуття права власності на спірну квартиру ОСОБА_2 позивачем не надано та матеріали справи не містять. Відтак, ОСОБА_2 не є належним відповідачем, до якого може бути звернута вимога про визнання права власності на спірну квартиру. 
Враховуючи вищевикладене, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності задоволенню не підлягає.
На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 76, 80, 81, 82, 133, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд 

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: 1. Запорізька міська рада, 2. ОСОБА_3 , про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності – відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 05.02.2026 року.

Суддя          В.К. Сиротенко