Дата документу 17.12.2025 Справа № 336/1820/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/1820/25 Головуючий у 1-й інстанції: Зарютін П.В.
Провадження № 22-ц/807/2049/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Гончар М.С.,
Онищенка Е.А.
при секретарі: Бєловій А.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Бабенко Юлія Володимирівна, на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 червня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року представник АТ «Перший український міжнародний банк» Киричук Г.М. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що між АТ «Перший український міжнародний банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитні договори: 1) 03.10.2017 кредитний договір №200884409001, за яким позичальнику видано кредит у сумі 54 300 грн.; 2) 15.10.2020 кредитний договір №1001709662601, за яким позичальнику видано кредит у сумі 35 315 грн.; 3) 20.03.2021 кредитний договір №40018417644, за яким позичальнику видано кредит у сумі 6 097 грн.
Відповідач не виконує кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк, у зв`язку з чим станом на 01.12.2024 виникла заборгованість:
- по кредитному договору № 200884409001 від 03.10.2017 року у сумі 86 713,10 гривень, з яких: 54 207,18 грн. – заборгованість за кредитом; 32 505,92 грн. – заборгованість за процентами; 0 грн. – заборгованість за комісією; 
- по кредитному договору № 1001709662601 від 15.10.2020 року у сумі 17 025,38 гривень, з яких: 11 400,40 грн. – заборгованість за кредитом; 2,82 грн. – заборгованість за процентами; 5 622,16 грн. – заборгованість за комісією; 
- по кредитному договору № 40018417644 від 23.03.2021 року у сумі 4 236,36 гривень, з яких: 2 406,81 грн. – заборгованість за кредитом; 0,45 грн. – заборгованість за процентами; 1 829,10 грн. – заборгованість за комісією;
Тобто загальна сума заборгованості по вищевказаним кредитним договором станом на 01.12.2024 року складає 107 974,84 грн.
Позивач направив письмові вимоги (повідомлення) відповідачу на адресу місця проживання, яку він зазначив у анкеті на отримання кредиту, однак у наданий строк заборгованість відповідачем погашена не була.
Посилаючись на зазначені обставини, представник позивача просила суд стягнути з відповідача на користь АТ «Перший український міжнародний банк» заборгованість у розмірі 107 974,84 грн. та судовий збір в сумі 2 422,40 грн.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 червня 2025 року позов Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість у сумі 107 974,84 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» витрати зі сплати судового збору у сумі 2 422,40 грн.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення.
Залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Бабенко Ю.В., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що згідно заяви № 200884409001 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відповідач просить позивача відкрити йому поточний рахунок на надати кредитний ліміт у розмірі 10 000,00 грн. Позовна заява не містить інформації щодо зміни розміру кредитного ліміту, в т.ч. підстав зміни та дат.
Вважає, що задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за іншими нарахуваннями (проценти за користування кредитом), оскільки така вимога є безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення.
Зауважує, що в заяві на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб у ПУМБ від 03.10.2017 процентна ставка не зазначена. Крім того, у вищевказаній заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Також, матеріали справи не містять підтверджень, що ОСОБА_1 підписуючи заяву на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб ПУМБ, ознайомився та погодився з «Публічною пропозицією ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб», тобто умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами Банку, що існували на час укладення договору у позивача, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів містили умови, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), тощо. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
На думку скаржника, не повинен братися до уваги паспорт споживчого кредиту від 03.10.2017 року, оскільки інформація, яка надавалась споживачу до укладення договору про споживчий кредит зберігала чинність та була актуальною до 03 жовтня 2017 року (п. 7 паспорту), тобто діяла один день та таку не слід вважати складовою укладеного договору.
Також, у наданих суду розрахунках Банком не вказано ані відсоткової ставки, за якою здійснювалося нарахування відсотків, ані способу чи періодів нарахування. 
Відтак, вважає, що вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками не підлягала до задоволення.
Крім того, всі три публічні пропозиції долучені до позову (по трьом договорам) не містять підпису відповідача.
Також вважає, що відсутні підстави для стягнення заборгованості за комісією у розмірі 5622,15 грн. за кредитним договором № 1001709662601 від 15.10.2020 та 1829,1 грн. за кредитним договором 40018417644 від 23.03.2021.
До позову долучені виписки з рахунку відповідача та розрахунок заборгованості, сторона відповідача вважає, що вони не оформлені належним чином та не є доказом, але якщо допустити, що суд прийняв виписку та розрахунок як доказ, то з неї вбачається, що позивач вказує на оплату відповідачем комісії за договором № 1001709662601 від 15.10.2020 у розмірі 11 244,32 грн. Відтак, оскільки умови договорів про стягнення щомісячної комісії є нікчемними, заборгованість за кредитом № 1001709662601 від 15.10.2020 суд повинен був зменшити на вказану суму коштів, спрямованих на погашення заборгованості по комісії.
Крім того, вважає, що наданий до позову список згрупованих поштових відправлень не є достатнім доказом на підтвердження відправлення вимоги відповідачу з огляду на невідповідність форми, відсутність розрахункового документа, який є невід`ємною частиною прийнятого списку, а тому не підлягає оцінюванню як доказ надсилання та отримання вимоги.
Також, на думку представника відповідача, долучена до матеріалів справи платіжна інструкція не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік», зокрема не містить посади, прізвища та ініціалів особи, що його підписала, відсутня печатка банку. Має напис «електронний підпис», але невідомо чий, а відтак підписаний не відомою (невстановленою) особою, та відсутні докази, що така особа має якесь відношення до банку та мала повноваження на проставлення такого підпису.
Зауважує, що розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку).
Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 р. № 6-16цс15.
Роздруківки, які надані позивачем в якості виписки з особового рахунку відповідача, не містять будь-яких реквізитів, не містять підпису посадової особи, яка сформувала таку виписку, печатки установи, якою така інформація надається. Виписка оформлена з порушенням вимог документообігу, не засвідчена належним чином та не відповідає вимогам, які висунуто до офіційного документу, а тому не може слугувати доказом у справі. Таким чином, доказів розрахунку заборгованості, з яких вбачається конкретний період нарахування, вид нарахування, підстави та порядок такого нарахування суду не надано.
Крім того, долучена до позову «Виписка по особовому рахунку» в призначенні платежу містить інформацію, вказану іноземною мовою, переводу на українську мову в тому числі сертифікованого перекладача до позову не долучено. Взагалі текст в стовпчику «призначення платежу» періодично змінюється з іноземної мови на українську та навпаки, що породжує сумніви в справжності інформації.
Відтак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів видачі ОСОБА_1 кредитних коштів.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явилися.
Від представника ОСОБА_1 – адвоката Бабенко Ю.В. до апеляційного суду надійшла заява з проханням розглядати справу у відсутності ОСОБА_1 та його представника – адвоката Бабенко Ю.В.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
При цьому, колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Апеляційний суд виходить із того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Оскільки учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справу, сторона відповідача реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.
Зважаючи на вказане, колегія суддів у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності сторін, їх представників.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України).
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог.
Проте, погодитися з такими висновками суду в повній мірі не можна з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).
Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 03.10.2017 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Перший Український міжнародний банк», підписав власноручним підписом Заяву №200884409001 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.
Обставини підписання такої заяви відповідачем не оспорювалися.
Підписанням вказаної заяви відповідач беззастережно підтвердив, що приймає публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (ДКБО), яка розміщена на сайті АТ «ПУМБ»: pumb.ua, в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО, так і послуг, що можуть бути надані їй в процесі обслуговування (з урахуванням всіх змін), і погоджується з тим, що може обирати будь-які передбачені ДКБО послуги, в тому числі через дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості Банку), а при обранні послуги з укладення договору страхування, підписанням зави підтверджує свою згоду на укладення договору страхування на зазначених умовах.
В заяві відповідач просив відкрити на його ім`я поточний рахунок НОМЕР_1 у гривнях, надати кредитну картку миттєвого випуску НОМЕР_2 , та просив Банк встановити на його поточний рахунок у гривнях, відкритий за заявою, кредитний ліміт у сумі 10 000 гривень. Розрахунковий день 10 число місяця; платіжна дата 10 число місяця; строк дії кредитного ліміту, процентна ставка за користування кредитним лімітом, розмір мінімального платежу та інші умови надання та обслуговування кредитної картки встановлюється відповідно до умов ДКБО в залежності від типу кредитної картки. 
Підписанням цієї заяви відповідач надав, крім викладених в ДКБО, наступні підтвердження та запевнення, що: 1. Ця заява має інноваційний характер і в результаті приєднання до ДКБО, дія договорів на відкриття та обслуговування карткових рахунків, договорів карткового рахунку, які раніше були укладені між ним та Банком, припиняються на підставі ст. 604 ЦК України; 2. Ознайомлен з ДКБО, Тарифами Банку та цілком згоден, всі умови ДКБО йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення; 3. Отримав від Банку повідомлення про володільця персональних даних, склад та зміст зібраних персональних даних, права суб`єкта персональних даних та іншу інформацію згідно Закону України «Про захист персональних даних»; 4. Йому відомо, що укладання договору страхування зі страховиком не є обов`язковою умовою отримання кредиту в Банку, таку послугу було обрано ним за власною ініціативою з числа послуг, що пропонуються Банком, і відносини за договором страхування, після його укладення виникають виключно між страхувальником та страховиком.
Цього ж дня, ОСОБА_1 також особисто підписав Паспорт споживчого кредиту, який містить аналогічну заяві інформацію та контактні дані кредитодавця; основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача; інформацію щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача; порядок повернення кредиту; додаткову інформацію та інші важливі правові аспекти.
Відповідно до довідки про збільшення кредитного ліміту по договору № 200884409001, відповідачу буловидано кредитну картку з кредитним лімітом в сумі 10 000 грн., який в останнє змінювався 26.05.2023 року, кредитний ліміт було збільшено до 54 300,00 грн. (т. 1, а.с. 82).
Суду не надано належних доказів незгоди відповідача зі зміненими розмірами кредитного ліміту та його звернень до позивача з відповідними заявами.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості заборгованість відповідача перед позивачем станом на 01.12.2024 склала по кредитному договору № 200884409001 від 03.10.2017 року - 86 713,10 гривень, з яких: 54 207,18 грн. – заборгованість за кредитом; 32 505,92 грн. – заборгованість за процентами; 0 грн. – заборгованість за комісією.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦКУ країни встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «ПУМБ»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Як встановлено вище, заява №200884409001 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб 03.10.2017 року, підписана ОСОБА_1 , не містить домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути з відповідача відсотки за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 03.10.2017 року, посилався на Публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ» на укладення комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та паспорт споживчого кредиту, якими визначені, в тому числі: процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цю Публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ» на укладення комплексного банківського обслуговування фізичних осіб розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафу, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Публічна пропозиція ПАТ «ПУМБ» на укладення комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, що розміщена на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ «ПУМБ» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Публічну пропозицію у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови Публічної пропозиції, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Публічна пропозиція ПАТ «ПУМБ» на укладення комплексного банківського обслуговування фізичних осіб не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Надану позивачем Публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, з огляду на її мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної зі сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. 
Публічна пропозиція ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка міститься в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому її не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 03.10.2017 рокушляхом підписання заяви про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за процентами у розмірі 32 505,92 грн. 
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку Акціонерному товариству «ПУМБ» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначено моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів приходить до висновку про те, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, тобто тільки щодо стягнення тіла кредиту.
З наданого Акціонерним товариством «ПУМБ» розрахунку вбачається, що розмір заборгованості відповідача за кредитним договором визначено з урахуванням відсотків, які нараховані згідно з Публічною пропозицією ПАТ «ПУМБ» на укладення комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, а тому цей розрахунок не є належним доказом щодо розміру коштів, які фактично отримані позичальником та його заборгованості.
Крім того, як вбачається з наданого банком розрахунку заборгованості, загальний залишок заборгованості за кредитом (тіло кредиту) становить 54 207,18 грн. Проте, фактично ця сума не є заборгованістю лише за тілом кредиту, оскільки банком також нараховувались проценти на заборгованість за кредитом.
Відповідач неодноразово вносив кошти у рахунок погашення кредитної заборгованості, однак сплачені ним кошти розподілялись банком на погашення процентів, які не передбачені заявою про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, тобто не спрямовувались на погашення тіла кредиту, у зв`язку з чим заборгованість зростала. Згідно розрахунку заборгованості відповідачем внесено в рахунок погашення заборгованості за процентами 42 111,76 грн.
А відтак, слід зарахувати ці кошти (списані в рахунок погашення відсотків) саме на погашення тіла кредиту, у зв`язку з чим заборгованість за тілом кредиту становить 12 095,42 грн.: 54 207,18 грн. (розмір заборгованості) – 42 111,76 грн. (сума на погашення відсотків) = 12 095,42 грн.
Апеляційний суд відхиляє посилання представника позивача на ту обставину, що доказом досягнення між сторонами згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору є Паспорт споживчого кредиту.
Колегія суддів вважає, що Паспорт споживчого кредиту не є частиною кредитного договору, а виступає способом підтвердження виконання преддоговірного обов`язку кредитодавця. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. 
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/123/20.
Таким чином, підписання паспорту споживчого кредиту не може вважатися належним чином укладенням договору про споживчий кредит, дотриманням його форми та погодження умов.
Крім того, встановлено, що 15.10.2020 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «ПУМБ», підписав Заяву про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 1001709662601, відповідно до умов якого, Банк надав відповідачу кредит на загальні споживчі цілі в сумі 35 315 грн., з процентною ставкою 0,01% річних, строком на 24 місяця, з щомісячною комісією за обслуговування кредитної заборгованості 702,77 грн. Схема повернення кредиту – ануїтентна (рівними платежами).
Також, 20.03.2021 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «ПУМБ», де підписав Заяву на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 40018417644, відповідно до умов якого, Банк надав відповідачу споживчий кредит на оплату товару та сплату разової суми комісії в сумі 6 097 грн., з процентною ставкою з 23.03.2021 по 22.05.2022 - 0,01% річних, з 23.05.2022 - 0,1% річних, з щомісячною комісією за обслуговування кредитної заборгованості з 23.03.2021 по 22.05.2022 - 0%, з 23.05.2022 - 3% річних. Схема повернення кредиту – ануїтентна (рівними платежами).
Підписанням вказаних заяв відповідач беззастережно підтвердив, що приймає публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (ДКБО), яка розміщена на сайті АТ «ПУМБ»: pumb.ua, в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО, так і послуг, що можуть бути надані йому в процесі обслуговування (з урахуванням всіх змін), і погоджується з тим, що може обирати будь-які передбачені ДКБО послуги, в тому числі через дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості Банку), а при обранні послуги з укладення договору страхування, підписанням зави підтверджує свою згоду на укладення договору страхування на зазначених умовах.
Також, відповідач ознайомився із паспортами споживчого кредиту, про що поставив свій підпис. Паспорт споживчого кредиту містить вичерпну інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, зокрема інформацію про контактні дані кредитодавця, основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформацію щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту з пільговим періодом, додаткову інформацію, інші важливі правові аспекти, та підписи сторін.
Долучені до позовної заяви копії заяв на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та паспорти споживчого кредиту містять підписи відповідача, справжність яких не спростована.
Таким чином, між АТ «ПУМБ» та відповідачем було укладено кредитні договори шляхом підписання заяв на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.
Кредитні кошти у розмірі 35 315 грн., 6 097 грн. відповідно до заяв відповідача за кредитними договорами №1001709662601 та №40018417644, були перераховані на його банківський рахунок, що підтверджується копіями відповідних платіжних інструкцій від 15.10.2020 та від 20.03.2021.
Як вбачається з наданого позивачем разом з позовною заявою розрахунку заборгованості, заборгованість відповідача перед позивачем станом на 01.12.2024 склала:
- по кредитному договору № 1001709662601 від 15.10.2020 року у сумі 17 025,38 гривень, з яких: 11 400,40 грн. – заборгованість за кредитом; 2,82 грн. – заборгованість за процентами; 5 622,16 грн. – заборгованість за комісією; 
- по кредитному договору № 40018417644 від 23.03.2021 року у сумі 4 236,36 гривень, з яких: 2 406,81 грн. – заборгованість за кредитом; 0,45 грн. – заборгованість за процентами; 1 829,10 грн. – заборгованість за комісією.
Разом із тим, доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для стягнення нарахованої позивачем у даній справі заборгованості по комісії колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу, враховуючи наступне.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»  з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит).
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит, банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Закон України «Про споживче кредитування»  розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до п. 5.7.3 публічної пропозиції AT «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, комісія за обслуговування кредитної заборгованості за споживчим кредитом встановлюється за послуги Банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення Споживчого кредит), розрахунково-касове обслуговування щодо споживчого кредит), надання консультаційних та інформаційних послуг щодо Споживчого кредиту.
Комісія за обслуговування кредитної заборгованості сплачується щомісячно в термін сплати процентів за користування Споживчим кредитом за відповідний розрахунковий період у розмірі, вказаному у заяві на приєднання до договору, від початкової (наданої) суми споживчого кредиту (база розрахунку комісії). Комісія за обслуговування кредитної заборгованості за наданим Споживчим кредитом розраховується за повний місяць у якому відбувається повернення заборгованості. Під повним місяцем, у цін Частині 5 Розділу II цього Договору, розуміється період, який визначається від попереднього до наступного терміну (дати) платежу згідно з Графіком платежів.
Проте, банк не надав належних та допустимих доказів того, що саме з цією редакцією публічної пропозиції AT «ПУМБ» був ознайомлений відповідач та погодився з нею, відтак відсутні підстави вважати, що сторони договору належним чином обумовили та визначили умови та порядок сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
У Заявах на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 15.10.2020 року та від 20.03.2021 року не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту.
Ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, то положення вказаних Заяв від 15.10.2020 року та від 20.03.2021 року щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Аналогічних висновків у справі з подібними правовідносинами дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 листопада 2023 року у справі №204/224/21.
У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 сформульовано висновки про те, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона, за загальним правилом, може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину.
Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги і заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.
Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, пунктах 33.4.-33.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.07.2022 у справі №496/3134/19.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У зв`язку з викладеним, відсутні підстави стягувати нараховану позивачем у даній справі заборгованість по комісії за кредитним договором від 15.10.2020 № 1001709662601- в сумі 5 622,16 грн., за кредитним договором від 23.03.2021 № 40018417644 в сумі 1 829,10 грн., а тому колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для зменшення розміру заборгованості за кредитом, у зв`язку з неправомірним стягненням з відповідача на користь позивача заборгованості по комісії.
Виходячи з викладеного, надавши оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; встановивши укладення кредитного договору від 15.10.2020 № 1001709662601 та кредитного договору від 23.03.2021 № 40018417644 та отримання відповідачем за їх умовами грошових коштів у сумі 35 315 грн., 6 097 грн. відповідно; погодження відповідачем у підписаних заявах на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб запропонованих позивачем умов щодо процентної ставки; враховуючи неналежне виконання позичальником умов вказаних договорів та наявність, у зв`язку з цим, заборгованості; встановивши нікчемність умов договору щодо нарахування комісії, колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості: 
- за кредитним договором від 15.10.2020 № 1001709662601 - 11 403,82 грн., з яких: 11 400,40 грн. – заборгованість за кредитом; 2,82 грн. – заборгованість процентами; 
- за кредитним договором від 23.03.2021 № 40018417644 - 2 407,26 грн., з яких: 2 406,81 грн. – заборгованість за кредитом; 0,45 грн. – заборгованість процентами. 
Разом із тим, відповідач неодноразово вносив кошти у рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором від 15.10.2020 № 1001709662601, однак сплачені ним кошти розподілялись банком на погашення комісії, а не спрямовувались на погашення тіла кредиту та відсотків, у зв`язку з чим заборгованість зростала. Згідно розрахунку заборгованості відповідачем внесено в рахунок погашення комісії 11 244,32 грн.
А відтак, слід зарахувати ці кошти (списані в рахунок погашення комісії) на погашення заборгованості за кредитним договором від 15.10.2020 № 1001709662601, у зв`язку з чим заборгованість за вказаним договором становить 159,50 грн.: 11 403,82 грн. – 11 244,32 грн. = 159,50 грн.
Отже, за результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог АТ «ПУМБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами у загальній сумі 14 662,18 грн, яка складається з заборгованості за: 
кредитним договором від 03.10.2017 № 200884409001 - 12 095,42 грн.;
кредитним договором від 15.10.2020 № 1001709662601 - 159,50 грн.
кредитним договором від 23.03.2021 № 40018417644 - 2 407,26 грн.
Таким чином, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Разом із тим, посилання у скарзі на відсутність доказів на підтвердження отримання скаржником кредитних коштів колегія суддів відхиляє як безпідставні виходячи з наступного.
З виписки по рахунку вбачається, що відповідач активно користувався кредитним лімітом наданим на підставі кредитного договору від 03.10.2017 № 200884409001, частково погашав заборгованість, а тому є достатні підстави для висновку про доведеність факту отримання та використання відповідачем встановленого кредитного ліміту.
У постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі №554/4300/16-ц вказано, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого Поставою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 виписка з особового рахунку клієнта є первинним документом та підтвердженням виконаних за день операцій.
Аналогічна за змістом норма закріплена у п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75.
Отже, надані позивачем розрахунок і виписка з особового рахунку відповідача, є належними та допустимими доказами в справі, оскільки виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів по рахунку відповідача, зокрема баланс станом на дату укладання кредитного договору (надана сума кредиту), всі операції за кредитом, а розрахунок заборгованості відображає суми сплаченого як основного боргу, так суми сплачених щомісячних процентів тощо.
Належних та допустимих доказів на спростування зазначеного банком розміру заборгованості відповідачем не надано.
Апеляційним судом досліджено наданий позивачем розрахунок заборгованості у взаємозв`язку з випискою по рахунку. Відповідачем наданий позивачем розрахунок заборгованості не спростовано, власного розрахунку не надано.
Також, факт надання відповідачу кредитних коштів за договорами від 15.10.2020 № 1001709662601 та від 23.03.2021 № 40018417644 підтверджується наданими позивачем платіжними інструкціями.
Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясував обставини справи, які мають значення для її вирішення, та неправильно застосував норми матеріального права, порушив вимоги процесуального закону, то в силу вимог пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України рішення суду належить змінити, зменшивши загальний розмір заборгованості за кредитними договорами з 107 974,84 грн. до 14 662,18 грн.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПКУкраїни).
Згідно з п.п. б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
При зверненні до суду з позовом представник позивача просила стягнути з відповідача заборгованість в сумі 107 974,84 грн., за результатом апеляційного перегляду справи колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість в розмірі 14 662,18 грн., тобто позовні вимоги задоволено на 13,58 %.
При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. 
При поданні заяви про перегляд заочного рішення заявником сплачено судовий збір в розмірі 605,60 грн., при поданні апеляційної скарги – 3 633,60 грн., а всього – 4 239,20 грн.
У зв`язку з тим, що рішення суду підлягає зміні в частині суми стягнення, то відповідно збільшенню підлягає і сума судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог. 
Оскільки позовні вимоги АТ «Перший український міжнародний банк» задоволено частково, на 13,58 %, тому судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 328,96 грн. (2 422,40 грн.* 13,58 %) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Апеляційну скаргу задоволено частково, відповідно на 86,42 %, тому судовий збір в загальному розмірі 3 663,52 грн. (4 239,20 грн. * 86,42 %) підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Бабенко Юлія Володимирівна, задовольнити частково.
Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 червня 2025 року у цій справі змінити в частині визначеної до стягнення суми заборгованості та судового збору: зменшити суму стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» з 107 974,84 грн. до 14 662 (чотирнадцять тисяч шістсот шістдесят дві) грн. 18 коп.; зменшити суму стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» судового збору з 2 422,40 грн. до 328 (триста двадцять вісім) грн. 96 коп.
Стягнути з Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3 663 (три тисячі шістсот шістдесят три) грн. 52 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 26 грудня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко