ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 січня 2026 року
м. Київ
справа № 953/5493/22
провадження № 51-3213км24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючого	ОСОБА_1 ,	
суддів	ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,	
за участю: секретаря судового засідання засудженого прокурора	 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_6 ,	
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1на вирок Київського районного суду міста Харкова від 05 грудня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 22 травня 2024 року та прокурора на згадану ухвалу апеляційного суду. 
Обставини справи

1. Оскарженим вироком ОСОБА_5 засуджено за частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до позбавлення волі на строк 7 років. 
2. На підставі статей 71, 72 КК до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2021 року у виді обмеження волі на строк 12 місяців, що в перерахунку становить 6 місяців позбавлення волі, та визначено йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців. 
3. Стягнуто з засудженого на користь потерпілих матеріальну шкоду відповідно до вироку суду. 
4. Суд визнав доведеним, що в період з квітня по липень 2022 року засуджений повторно в умовах воєнного стану вчинив ряд крадіжок поєднаних із проникненням у житло, а також інше приміщення та заволодів:
25 квітня - майном потерпілої ОСОБА_7 на загальну суму 38064, 44 грн;
23 квітня - майном потерпілого ОСОБА_8 на загальну суму 5380,50 грн; 
27 квітня - майном потерпілої ОСОБА_9 на загальну суму 15450 грн;
01 травня - майном потерпілого ОСОБА_10 на загальну суму 9600 грн;
12 травня - майном потерпілого ОСОБА_11 на загальну суму 5265 грн;
12 червня - майном потерпілого ОСОБА_12 на загальну суму 1035 грн 
21 липня - майном потерпілої ОСОБА_13 на загальну суму 6090 грн;
22 липня - майном потерпілої ОСОБА_13 на загальну суму 6748,10 грн;
24 липня - майном потерпілої ОСОБА_13 на загальну суму 634,75 грн;
25 липня - майном потерпілої ОСОБА_13 на загальну суму 1420 грн.
5. Апеляційний суд оскарженою ухвалою залишив вирок без змін.
Вимоги і доводи касаційної скарги 

6. Прокурор, посилаючись на пункт 1 частини 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), просить скасувати оскаржене рішення та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції, оскільки суд апеляційної інстанції залишив поза увагою доводи обвинуваченого і у рішенні не відобразив твердження та аргументи останнього.
7. Засуджений, посилаючись на пункти 1, 2 частини 1 статті 438 КПК, просить скасувати оскаржені рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
8. Він стверджує, що суд першої інстанції не взяв до уваги порушення права на захист засудженого під час досудового розслідування, права бути поінформованим про обвинувачення, що має потягнути недопустимість зібраних у справі доказів, а також незаконно взяв до уваги показання із чужих слів, надані свідками, які є співробітниками поліції. 
9. Крім цього, суд не допитав всіх свідків та потерпілих у справі, а також не надав засудженому час на підготовку до судових дебатів. 
10. Також засуджений стверджує, що суд апеляційної інстанції, не досліджуючи обставини, зазначені у апеляційній скарзі сторони захисту, залишив вирок суду першої інстанції без змін. 
Позиції учасників касаційного розгляду 
11. Засуджений підтримав свою касаційну скаргу та заперечив проти касаційної скарги прокурора.
12. Прокурор підтримала касаційну скаргу прокурора та частково підтримала касаційну скаргу засудженого. 
13. Іншим учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило. 
Оцінка Суду

14. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи сторін, Суд дійшов висновку, що подані касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а касаційна скарга засудженого підлягає задоволенню частково.
15. Частиною 2 статті 433 КПК передбачено, що касаційна інстанція переглядає рішення судів попередніх інстанцій в межах касаційної скарги. Згідно з частиною 2 статті 438 КПК при вирішенні питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення касаційна інстанція має керуватися статтями 412?414 КПК. 
16. Відповідно до статті 433 КПК касаційна інстанція є судом права, а оцінка доказів у справі є завданням перш за все судів попередніх інстанцій. Проте, за наявності відповідних доводів сторони кримінального провадження, Суд здійснює перевірку того, чи додержалися суди процесуальної вимоги про доведення винуватості поза розумним сумнівом.
Щодо касаційної скарги сторони обвинувачення

17. Відповідно до статті 438 КПК однією з підстав для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Стаття 412 КПК визначає, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
18. В касаційній скарзі прокурор зазначає, що вважає висновки суду першої інстанції законним і обґрунтованим і, таким чином, залишення його в силі апеляційною інстанцією є правильним. Враховуючи таку позицію, Суд вважає, що сторона обвинувачення не може стверджувати, що зазначені нею недоліки рішення апеляційної інстанції могли вплинути на правильність оскарженого нею рішення.
19. Тому Суд відхиляє доводи сторони обвинувачення і залишає її касаційну скаргу без задоволення.
Щодо касаційної скарги сторони захисту

Щодо порушення права на захист

20. Засуджений стверджує, що під час проведення досудового розслідування було порушено його право на захист, оскільки йому не було надано органом досудового розслідування кваліфікованого захисника та через бездіяльність наданого йому некомпетентного захисника, який на усій стадії досудового розслідування належним чином не здійснював його захист.
21. Крім цього, засуджений зазначає, що він не був негайно та детально поінформований про причини та характер висунутого йому звинувачення. 
22. При цьому, як зазначено у обвинувальному акті та вбачається з матеріалів справи, під час досудового розслідування для захисту інтересів засудженого захисник не залучався.
23. Злочин, в якому обвинувачувався засуджений не є особливо тяжким і не передбачає обов`язкову участь захисника у кримінальному провадженні.
24. 18 серпня 2022 року засудженому було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченому частиною 4 статті 185 КК, вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки, оголошено та роз`яснено права підозрюваного, що він засвідчив власноручним підписом.
25. В подальшому, ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2022 року було задоволено клопотання засудженого про призначення під час судового розгляду йому захисника за призначенням. На виконання вказаної ухвали 20 жовтня 2022 року Регіональним центром з надання вторинної правової допомоги у Луганській та Харківській областях засудженому було призначено захисника ОСОБА_14 . 
26. Враховуючи викладене, Суд відхиляє вказані доводи сторони захисту.
Щодо показань з чужих слів

27. Засуджений стверджує, що суд першої інстанції незаконно взяв до уваги показання з чужих слів, надані в судовому засіданні працівниками поліції. 
28. Суд уже зазначав, що відповідно до частини 6 статті 97 КПК показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами, відмінними від положень частини 2 цієї статті[1].
29. Як вбачається з вироку районного суду, під час судового розгляду судом першої інстанції було допитано в якості свідка працівника поліції ОСОБА_15 , який повідомив обставини затримання засудженого та подальші свідчення останнього про вчинення ним крадіжок.
30. Суд, оцінивши показання згаданого свідка у сукупності з іншими доказами, зокрема, показаннями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_18 , висновками судово-дактилоскопічних експертиз щодо наявності на об`єктах, де відбувалися крадіжки майна, слідів пальців рук засудженого, протоколів огляду, впізнання та проведення слідчого експерименту,дійшов обґрунтованого висновку про їх взаємозв`язок і достовірність.
31. За таких обставин Суд не бачить підстав вважати, що ці показання з чужих слів мали значний вплив на встановлення обставин справи
32. Враховуючи викладене, Суд відхиляє вказані доводи сторони захисту.
Щодо допиту свідків і потерпілих

33. Щодо доводів засудженого про те, що районним судом не допитано всіх свідків і потерпілих Суд зазначає наступне.
34. У своєму рішенні суд першої інстанції зазначив, що показання інших потерпілих, не допитаних в судовому засіданні на мають принципового значення для суду, оскільки вони не є очевидцями подій, всі епізоди крадіжок вчинено в період воєнного стану, коли потерпілі покинули свої квартири та виявили крадіжки вже після повернення до м. Харкова.
35. Суд уже зазначав, що участь у судочинстві є правом, а не обов`язком потерпілих. Якщо потерпілі добровільно відмовляються від участі в провадженні, ця обставина сама по собі не впливає на справедливість розгляду справи і не позначається на правах сторони захисту[2].
36. Крім цього, засуджений не зазначає, яких саме свідків не було допитано, яке істотне значення для вирішення справи мали б їх показання та яким чином це перешкодило йому ухвалити законне й обґрунтоване рішення. 
37. Враховуючи викладене, Суд відхиляє вказаний довід сторони захисту.
Щодо судових дебатів

38. Суд відхиляє і доводи засудженого про те, що суд першої інстанції обмежив його у часі при підготовці до судових дебатів.
39. Суд уже зазначав, що статтею 322 КПК України передбачено безперервність судового розгляду, крім того, визначено вичерпний перелік випадків відкладення судового засідання, які не вважаються порушенням безперервності судового розгляду, проте, відкладення судового розгляду з метою підготовки учасників провадження до судових дебатів до них не відноситься[3].
40. Таким чином, суд першої інстанції не був обмежений законом та вирішував питання щодо доцільності відкладення або продовження судового засідання, виходячи з положень статті 318 КПК.
Щодо розгляду судом апеляційної інстанції 

41. Щодо доводів засудженого про те, що суд апеляційної інстанції, не досліджуючи обставини, зазначені у апеляційній скарзі сторони захисту, залишив вирок суду першої інстанції без змін, Суд зазначає наступне.
42. Суд уже зазначав, що відповідно до частини 3 статті 404 КПК, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. Повторне дослідження обставин є правом, а не обов`язком суду. Відмова в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність законних підстав та аргументованих доводів про таку необхідність[4].
43. Крім цього, Суд звертає увагу, що, як неодноразово вказував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони[5]. Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх[6].
44. При цьому, переглядаючи вирок у даній справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що суд першої інстанції дотримався вимог статті 370 КПК у повному обсязі, його висновкищодо встановлених фактичних обставин, підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду та які визнані належними й допустимими, дії засудженого вірно кваліфіковані за частиною 4 статті 185 КК, а призначене йому покарання відповідає вимогам статті 65 КК. 
Щодо перекваліфікації дій засудженого 
45. Законом № 3886-IX у статті 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення (КУпАП), якою передбачена відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, збільшена верхня межа вартості майна, викрадення якого охоплюється цим положенням, до 2 неоподатковуваних мінімумів (надалі - НМ).
46. Відповідно до Податкового кодексу України та Закону № 3886-IX вартість викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за статтею 185 КК у 2022 році становила 2481 грн. 
47. Як убачається зі сформульованого обвинувачення, внаслідок вчинення засудженим крадіжки 12 червня, 24 та 25 липня 2022 року розмір викраденого майна становив 1035 грн, 634,75 грн та 1420 грн відповідно.
48. З урахуванням положень статті 5 КК, а також тієї обставини, що вартість викраденого майна на час вчинення кримінального правопорушення не перевищувала 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, дії засудженого охоплюються статтею 51 КУпАП.
49. Водночас, з огляду на спосіб вчинення крадіжки, а саме скоєння її з проникненням у приміщення магазину та квартири, колегія суддів уважає, що дії засудженого підлягають кваліфікації за частиною 1 статті 162 КК.
50. Частиною 3 статті 337 КПК встановлено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
51. Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі (частина 1 статті 12 КК).
52. З огляду на зміст частини 1 статті 162 КК, дії/діяння, кваліфіковані за цією нормою, на відміну від кваліфікованих за частиною 4 статті 185 КК, є кримінальним проступком, а тому їх перекваліфікація покращує ставище засудженого.
53. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для кваліфікації дій засудженого за частиною 1 статті 162 КК, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених судами попередніх інстанцій, не вдаючись до оцінки/переоцінки доказів.
54. Об`єктивна сторона статті 162 КК полягає, зокрема, в незаконному проникненні до житла чи іншого володіння особи.
55. Під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи, потрібно розуміти будь-яке вторгнення, здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи з порушенням у встановленому законом порядку.
56. На підставі наведеного, враховуючи положення частини 3 статті 337 КПК, Суд уважає за необхідне перекваліфікувати дії засудженого з частини 4 статті 185 на частину 1 статті 162 КК і призначити покарання в межах санкції цієї частини статті, та відповідно до частини 2 статті 433 КПК змінити судові рішення в цій частині.
57. Отже, у ході касаційного розгляду кримінального провадження Судом не встановлено істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які дають підстави для скасування оскаржених судових рішень, а тому Суд вважає, що касаційну скаргу сторони обвинувачення слід залишити без задоволення, а касаційну скаргу сторони захисту задовольнити частково.
На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд 
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Касаційну скаргу засудженого задовольнити частково.
Вирок Київського районного суду міста Харкова від 05 грудня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 22 травня 2024 року щодо ОСОБА_5 змінити.
Перекваліфікувати дії ОСОБА_5 за епізодами 12 червня, 24 та 25 липня 2022 року з частини 4 статті 185 КК на частину 1 статті 162 КК та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. 
Вважати засудженим ОСОБА_5 за частиною 4 статті 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
На підставі частини 1 статті 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавляння волі на строк 7 років.
На підставі статей 71, 72 КК до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2021 року у виді обмеження волі на строк 12 місяців, що в перерахунку становить 6 місяців позбавлення волі, та визначити йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1     ОСОБА_2 ОСОБА_3 

[1] Постанови від 08 серпня 2024 року у справі № 278/3134/17, https://reyestr.court.gov.ua/Review/120948757; від 25 жовтня 2025 року у справі № 347/2555/23, https://reyestr.court.gov.ua/Review/131282424; 

[2] Постанова від 26 вересня 2023 року у справі № 132/3806/14-к, 

[3] Постанова від 02 березня 2023 року у справі № 128/3148/17, https://reyestr.court.gov.ua/Review/109433433; 

[4] Постанови від 16 березня 2021 року у справі № 154/2975/17, https://reyestr.court.gov.ua/Review/95750230; від 09 липня 2024 року у справі № 303/2503/22, https://reyestr.court.gov.ua/Review/120342068; 

[5] Garcia Ruiz v. Spain, 21 January 1999, § 26,Reports of Judgments and Decisions 1999-I

[6]  Helle v. Finland, 19 December 1997, §§ 59-60, Reports 1997-VIII