Справа № 420/21251/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 січня 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючої судді - Бойко О.Я.,
розглянувши у письмовому загальному провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, вирішив адміністративний позов задовольнити частково.
І. Суть спору:
В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом позивача, ОСОБА_1 , до відповідача, Військової частини НОМЕР_1 , у якій позивач просить суд:
? визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №2331 від 09.06.2024 «Про результати службового розслідування за фактом невчасного зняття з продовольчого забезпечення особового складу військової частини НОМЕР_2 »;
? визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №2738 від 19.07.2024 «Про результати службового розслідування за фактом невчасного зняття з продовольчого забезпечення особового складу військової частини НОМЕР_2 ».
ІІ. Аргументи сторін

(а) Позиція позивача

Позивач стверджує, що оскаржувані накази є протиправними, а службові розслідування проведено неправомірно, необ`єктивно та поверхнево.
Так, представник позивача вказує на відсутність обов`язку у позивача безпосередньо звітувати. Він вважає, що надавати відомість про кількість осіб, що харчуються повинна до продовольчої служби саме стройова частина штабу, а не командир військової частини особисто.
При цьому представник позивача вказував на об`єктивну неможливість контролю у відповідний період через безпосередню участь позивача у заходах із забезпечення оборони України у зв`язку з агресією рф.
Представник позивача вказує також на відсутність складу правопорушення. Зокрема, у діях позивача відсутні докази нанесення прямої дійсної шкоди державі. Позивач стверджує, що згідно з Законом України “ Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі” його відповідальність як командира за шкоду, завдану підлеглими, обмежена п`ятнадцятьма прожитковими мінімумами громадян.
Крім того, представник позивача вказував на порушення процедури та відсутність повноважень відповідача проводити и стосовно позивача службове розслідування та притягати його дисциплінарної відповідальності. Так, командир ВЧ НОМЕР_1 не є прямим чи безпосереднім начальником позивача, а також не є старшим за службовим становищем. 
На думку представника позивача, посадові особи відповідача є зацікавленими сторонами в результатах розслідування, оскільки вони ведуть облік продуктів харчування, що ставить під сумнів об`єктивність висновків розслідування.
Також представник позивача посилався на протиправність одночасного проведення двох службових розслідувань за одним випадком. 
(б) Позиція відповідача

Відповідач надав до суду відзив на адміністративний позов, в якому заперечував проти позовних вимог, просив у задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування своїх заперечень зазначав, що в ході звірки у травні 2024 року було виявлено безпідставне перебування 79 військовослужбовців ВЧ НОМЕР_2 на забезпеченні у ВЧ НОМЕР_1 . Відповідач стверджує, що позивач не організував контроль передачі інформації по вибувшим військовослужбовцям, зокрема витягів з наказів по стройовій частині, не здійснив організацію проведення звірок. Перевірка СЕДО та журналів вхідної кореспонденції ВЧ НОМЕР_1 показала відсутність витягів з наказів ВЧ НОМЕР_2 про рух особового складу. Витяги, надані пізніше, не мали відміток про реєстрацію як вихідних документів.
Це призвело до нанесення збитків державі, що стало підставою для притягнення позивача до дисциплінарної та повної матеріальної відповідальності.
Відповідач вважає, що позивач несе персональну відповідальність згідно з Статутом внутрішньої служби ЗСУ. Так, командир зобов`язаний знати дійсний стан справ та організовувати належний контроль. Доводи позивача про перекладання провини на підлеглих є неспроможними.
Також відповідач стверджує про повну матеріальну відповідальність позивача через надлишкові виплати (продуктів харчування) внаслідок його бездіяльності.
ІІІ. Процесуальні дії у справі
07.07.2025 суд ухвалив відкрити загальне позовне провадження у справі.

22.07.2025 суд отримав відзив на позовну заяву.

13.11.2025 суд ухвалив зобов`язати позивача надати клопотання про поновлення строку звернення до суду із зазначенням поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з поданням відповідних доказів. 

25.11.2025 суд ухвалив поновити строк звернення до суду. 

25.11.2025 суд за згодою сторін ухвалив продовжити розгляд справи в письмовому провадженні. 

IV. Обставини, встановлені судом
Позивач у період з 05.02.2024 по 31.01.2025 займав посаду командира ВЧ НОМЕР_2 .

ВЧ НОМЕР_2 відповідно до наказу Командувача Десантно-штурмових військ ЗСУ від 25.01.2024 №18, виданого на виконання директив Міністра оборони України та Головнокомандувача ЗСУ від 19.01.2024 №Д-321/5 перейшла в підпорядкування відповідача.

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05.02.2024 №36 особовий склад військової частини НОМЕР_2 зараховані на продовольче забезпечення у ВЧ НОМЕР_1 .

01.03.2024 військова частина НОМЕР_2 зарахована на фінансове забезпечення до військової частини відповідача. 

09.06.2024 відповідач видав наказ №233, яким позивача притягнув до дисциплінарної відповідальності (сувора догана), повної матеріальної відповідальності зі стягненням 135 241,27 грн. за неналежну організацію та контроль за здійснення доповідей про рух особового складу військової частини НОМЕР_2 та порушення вимог ст. ст. 11, 16, 59, 66, 67 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ, що призвело до ненадання встановленим порядком відповідної інформації та безпідставного перебування на продовольчому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 в кількості 79 чоловік та як наслідок безпідставного витрачання коштів на харчування фактично відсутніх на загальну суму 538 579,93 грн. 

Також наказом №2738 від 19.07.2024 відповідач притягнув позивача до повної матеріальної відповідальності зі стягненням 138 234,85 грн. та дисциплінарної відповідальності (сувора догана).

Підставою для видання наказів про результати службового розслідування стали акти звірки руху (прибуття/вибуття) особового складу військової частини НОМЕР_2 в період з 10.05.2024 по 16.05.2024 та період з 10.06.2021 по 12.06.2024 , а також накази командира військової частини НОМЕР_1 від 18.05.2024 №3715; від 14.06.2024 №4205 про призначення службового розслідування за фактом несвоєчасного зняття з продовольчого забезпечення особового складу військової частини НОМЕР_2 ”, які зафіксували несвоєчасне подання даних про вибуття особового складу, що спричинило зайві витрати на харчування.

V. Джерела права та висновки суду.
Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить до часткового задоволення.
Свій висновок суд вмотивовує наступним чином.

Зміст даних спірних правовідносин становить вирішення питання про законність притягнення командира військової частини до матеріальної та дисциплінарної відповідальності за порушення порядку обліку особового складу та продовольчого забезпечення.

Відповідно до пунтків 16, 59, 66,67 Закону України “Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України” від 24.03.1999 № 548-XIV (на порушення яких у спірних накзах посилається відповідач) кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Командир відповідає за стан і діяльність підпорядкованої йому частини. Зокрема, командир зобов`язаний завжди мати точні відомості про особовий склад, матеріальні засоби (кошти), що є у військовій частині, за штатом, списком і в наявності; знати потреби і запити особового складу, затверджувати розкладку продуктів на тиждень, організовувати щоденний контроль за якістю приготування та повнотою видачі їжі для особового складу, не менше ніж один раз на тиждень особисто перевіряти якість приготування їжі тощо. 

Згідно з абз. першим п.11.1 ст.11 Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України у мирний час, затвердженого наказом Міністра оборони України від 09.12.2022 №402 : “1.11. Військовослужбовці та інші категорії, які мають право на одержання встановлених норм харчування за рахунок держави у вигляді гарячої їжі, у разі вибуття з військової частини знімаються з продовольчого забезпечення з будь-якого приймання їжі (сніданку, обіду або вечері) залежно від часу вибуття на підставі наказу командира військової частини про вибуття з видачею атестата на продовольство.

З урахуванням вказаних правових норм, суд вважає, що до повноважень позивача входить належна організація контролю про рух особового складу.

Матеріалами справи підтверджено та сторони не заперечують, що у системі СЕДО та в журналах вхідної кореспонденції ВЧ НОМЕР_1 були відсутні дані від ВЧ НОМЕР_2 за спірний період. Позивачем не надано доказів належного відправлення документів (реєстрів, описів вкладення або квитанцій).
Також суд відхиляє доводи позивача про відсутність повноважень у відповідача ініціювати службове розслідування та за результатами його проведення притягати позивача до відповідальності.
Так, відповідно до встановлених судом обставин, військова частина НОМЕР_2 починаючи з січня 2024 року перебувала у підпорядкуванні військової частини НОМЕР_1 , а з 01.03.2024 повністю перейшла в підпорядкування військової частини НОМЕР_1 . 
Пунктом 29 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначено, що за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. 
Пунктом 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначено, що начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою. 
Пунктом 31 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначено, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником. 
Згідно з наказом Командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України (з адміністративно-господарської діяльності) від 25.01.2024 №18, виданого на виконання директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 19.01.2024 №Д-321/5/дск, військова частина НОМЕР_2 з 15.02.2024 переходить у підпорядкування Військової частини НОМЕР_3 . 
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.02.2024 №36, на підставі рапорту позивача особовий склад військової частини НОМЕР_2 в кількості 335 (триста тридцять п`ять) військовослужбовців військової частини зараховані на продовольче забезпечення при військовій частині НОМЕР_3 та прибули в оперативне підпорядкування командира військової частини. 
Відповідно до Інструкції про порядок прийняття (передачі) в підпорядкування, входження під оперативний контроль або в оперативну взаємодію військових частин (підрозділів) угруповань військ (сил) Збройних Сил України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 29.03.2019 № 127 (далі – Інструкція №127), оперативне підпорядкування – це відносини, за яких визначені з`єднання (частини, сили і засоби) передаються командувачу угрупування об`єднаних сил у тимчасове підпорядкування на період підготовки і ведення об`єднаної операції або виконання окремих оперативних завдань. 
Таким чином, враховуючи вищевикладене, у спірних правовідносинах командир військової частини НОМЕР_1 , на період перебування військової частини НОМЕР_2 ( що є періодом, в якому виникли спірні правовідносини) в оперативному підпорядкуванні військової частини НОМЕР_1 , є найближчим прямим безпосереднім начальником для позивача. 
Звертаючись до аргументів сторін, спірним є також питання розміру матеріальної шкоди позивача, зокрема спірним є застосування виду матеріальної відповідальності (повної чи обмеженої) відповідно до характеру завданої шкоди позивачем.
Розділ ІІ ЗУ “Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду , завдану державі” встановлює види матеріальної відповідальності: обмежену та повну. 
Так, відповідно до ч.2 ст.5 цього Закону, яка встановлює обмежений розмір, : “ Командир (начальник), який своїм рішенням чи бездіяльністю порушив установлений порядок обліку, зберігання, використання військового та іншого майна або не вжив належних заходів, передбачених законодавством, щодо запобігання розкраданню, знищенню чи псуванню, іншому незаконному витрачанню військового та іншого майна, внаслідок чого було завдано шкоду, або щодо притягнення винних осіб до матеріальної відповідальності, несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб.
Розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, визначається на день видання наказу про притягнення особи до обмеженої матеріальної відповідальності”.
Згідно з п.1 ч.1 ст. 6 цього Закону, яка встановлює повну матеріальну відповідальність та на яку посилається відповідач, : Особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій”. 
З аналізу процитованих норм права випливає, що однією з підстав для застосування повної матеріальної відповідальності є наявність умислу у діях/бездіяльності військовослужбовця.
З огляду на результати службового розслідування, зазначаючи про неналежне повідомлення позивачем посад військовослужбовців, рух особового складу та неналежну організацію контролю, відповідач жодним чином не посилається на встановлення факту умисної дії/бездіяльності позивача. Натомість відповідач зазначає, що шкода, завдана позивачем державі, виникла через його халатне ставлення до своїх посадових обов`язків.
Таким чином, суд робить висновок про недоведеність відповідачем умисних протиправних дій/бездіяльності позивача, тобто існування законних підстав для притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності. Тому, суд вважає протиправними спірні накази, в частині притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності. 
Щодо аргументів позивача про те, що відповідач протиправно фактично одночасно провів декілька службових розслідувань суд зазначає наступне. 
Так, відповідно до п.13, п.15 розділу ІІ Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608: “Службове розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). В окремих випадках цей строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більше ніж на один місяць.
Загальний строк службового розслідування не може перевищувати двох місяців.
Одночасне проведення декількох службових розслідувань за одним випадком вчинення правопорушення не допускається”.
Звертаючись до фактів цієї справи, суд встановив, що протягом періоду з 18.05.2024 по 14.06.2024 (менше одного місяця) були видані накази про призначення стосовно позивача двох службових розслідувань - наказ від 18.05.2024 та наказ від 14.06.2024. Розслідування призначені за одним тим самим фактом невчасного зняття з продовольчого забезпечення особового складу військової частини НОМЕР_2 та включали в себе перевірку в більшій своїй частині одного того самого періоду з 05.02.2024 по 16.05.2024 . За наслідками цих службових розслідувань за одним і тим самим фактом до позивача двічі було застосовано сувору догану. Незважаючи, що розслідування були призначені за двома окремими наказами, однак враховуючи, що вони були призначені фактично за одним тим самим фактом правопорушення та протягом короткого періоду одне за одним - менше одного місяця, що призвело до застосування до позивача двічі в короткий строк дисциплінарного стягнення “сувора догана”, суд вважає такі дії відповідача недобросовісними.
Разом з тим, суд погоджується з позицією відповідача, що спірні накази стосуються застосування дисциплінарного стягнення та притягнення до повної матеріальної відповідальності не тільки позивача, а інших військовослужбовців, які не є фігурантами цієї справи. Тому суд робить висновок про часткове задоволення позовних вимог, зокрема визнання протиправними та скасування наказів в частині проголошення суворої догани до позивача та притягнення його до повної матеріальної відповідальності. 
VI. Судові витрати
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України “Про судовий збір” , суд не здійснює розподіл судових витрат.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст 2, 139, 244-246 КАС України, суд –
ВИРІШИВ:
1.Адміністративний позов задовольнити частково.

2.Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №2331 від 09.06.2024 «Про результати службового розслідування за фактом невчасного зняття з продовольчого забезпечення особового складу військової частини НОМЕР_2 » в частині притягнення до повної матеріальної відповідальності ОСОБА_1 та стягнення завданої шкоди державі в розмірі 135 241 (сто тридцять п`ять тисяч двісті сорок одну),27 грн.
3.Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №2738 від 19.07.2024 «Про результати службового розслідування за фактом невчасного зняття з продовольчого забезпечення особового складу військової частини НОМЕР_2 » в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності і оголошення суворої догани та притягнення до повної матеріальної відповідальності ОСОБА_1 .
4.У решті позовних вимог відмовити.
Позивач:  ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_4 ; АДРЕСА_1 );
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 , (ЄДРПОУ НОМЕР_5 ; адреса: АДРЕСА_2 ).
Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Оскільки справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
Апеляційна скарга подається учасниками справи до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Суддя О.Я. Бойко