Україна
Донецький окружний адміністративний суд 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2026 року Справа№640/38997/21 

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка Олега Миколайовича розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (письмове провадження) адміністративну справу за позовом
громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 
до Державної міграційної служби України відповідач 1,
Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області відповідач 2,
про визнання протиправним та скасування рішення

УСТАНОВИВ:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом Державної міграційної служби України (Відповідач 1), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (відповідач 2), у якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати Наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області № 233 від 2 вересня 2021 року про відмову громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- визнати протиправним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України № 69-21 від 16 листопада 2021 року про відхилення скарги на рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про відмову оформленні документів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
На обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що він є громадянином російської федерації, та перебуває за її межами у зв`язку з тим, що він був змушений залишити територію своє країни та шукати захист в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали в нього обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров`я та його близьких.
Зазначив, що січні 2017 року та листопаді 2019 року позивачем було подано заяву про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, до Головного Управління Державної міграційної служби України в м. Києві, а потім до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.
Йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивач двічі звертався до суду за захистом порушеного права, але судовими рішеннями у справах №№ 826/11028/17 та 640/4146/20 йому було відмовлено у задоволенні його позовів.
Звернув увагу суду, що має нові обставини у житті, що унеможливлюють повернення позивача до російської федерації, а саме безслідне зникнення його рідних у ході проведення так званої «контртерористичної операції» в міста Махачкала, а також продовження перебування позивача у федеральному розшуку в російській федерації.
У серпні 2021 року позивач повторно подав заяву про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, до відповідача 2.
Однак 6 вересня 2021 року він отримав Повідомлення № 163 від 2 вересня 2021 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що стало підставою для звернення його до суду із заявою про захист його порушеного права.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 лютого 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі № 640/38997/21, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
20.06.2022 ДМС, на виконання вказаної ухвали суду, забезпечено підготовку та подано до Окружного адміністративного суду м. Києва відзив на позовну заяву громадянина російської федерації ОСОБА_1 і всі наявні письмові докази, а також документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачу разом з повноваженнями представника ДМС.
У відзиві на позовну заяву відповідач 1 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що, при прийнятті оскаржуваного рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відповідно до вимог статті 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів покарання 1984 року, статті 28 Конституції України, частини 2 статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», не встановлено фактів щодо можливості застосування до позивача смертної кари, виконання вироку про смертну кари, тортур, нелюдського або такого що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину.
Крім того, зазначив, що позивач втретє звертається до територіального органу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Судовими рішеннями у справах, які перебували у провадженні Окружного адміністративного суду м. Києва №№ 826/11028/17 та 640/4146/20, з аналогічними позовними вимогами.
Судами різних інстанцій встановлено, що, причинами виїзду позивача з країни походження є уникнення встановленого адміністративного нагляду, який є лише системою тимчасових профілактичних засобів спостереження і контролю за поведінкою конкретних осіб, які відбували покарання в місцях позбавлення волі, завданням якого є запобігання вчиненню повторних злочинів та здійснення впливу на них.
Також, суд встановив, що позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності підстав для прийняття ДМС відповідного рішення.
Також, у розпорядженні Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України наявна інформація щодо вчинення позивачем до прибуття в Україну загально кримінальних злочинів (бандитизм, незаконне зберігання вогнепальної зброї) неполітичного характеру за межами України, які відповідно до Кримінального кодексу України належать до тяжких та особливо тяжких злочинів.
Крім того, СБУ, надано рекомендації про недоцільність надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з тим, що його перебування на території держави становить потенційну загрозу національній безпеці України.
Судами різних інстанцій встановлено, що позивач повідомив в якості нововиявлених обставин власні побоювання стати жертвою переслідувань лише на підставі власних припущень.
Доказів можливої шкоди у разі повернення позивача в країну громадянської належності суду не надано.
З матеріалів особової справи встановлено, що позивач не надав доказів, що стали підставою для прийняття рішення не на його користь. Актуалізована ІКП позивача не підсилює рівень обґрунтованості його заяви та не створює нових умов для повторного розгляду його заяви по суті. Вказане пов`язано з тим, що обставини справи (основні доказові елементи заяви) позивача не змінилися.
13 грудня 2022 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 2825-ІХ “Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду” (далі – Закон № 2825), який набрав чинності 15 грудня 2022 року.
На підставі ст. 1 Закону № 2825 Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідований.
Пунктом 2 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 2825 (в редакції Закону України від 16 липня 2024 року № 3863-ІХ Про внесення змін до пункту 2 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду” щодо забезпечення розгляду адміністративних справ” (далі – Закон № 3863), який набрав чинності 26 вересня 2024 року), установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя.
До початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом, крім випадку, передбаченого абз. 4 цього пункту.
Не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративні справи, які були передані до Київського окружного адміністративного суду та розподілені між суддями до набрання чинності Законом № 3863, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом № 3863, але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена ч. 1 ст. 27, ч. 3 ст. 276, ст. ст. 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Справи, підсудність яких визначена ч. 1 ст. 27, ч. 3 ст. 276, ст. ст. 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
Після початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду Київський окружний адміністративний суд та інші окружні адміністративні суди України завершують розгляд та вирішення переданих їм справ.
До початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду вирішення процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у справах, розглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, здійснює Київський окружний адміністративний суд.
На підставі п. 2 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 2825 (в редакції Закону № 3863) проведений автоматизований розподіл адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженому наказом Державної судової адміністрації України від 16 вересня 2024 року № 399.
За результатами автоматизованого розподілу адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України, справа № 640/38997/22 передана на розгляд та вирішення Донецькому окружному адміністративному суду.
Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.04.2025 року, справу передано на розгляд судді Кониченку Олегу Миколайовичу.
Ухвалою від 21 квітня 2025 року ухвалив прийняв до провадження адміністративну справу № 640/38997/22 за позовом громадянин російської федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення, призначити її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, розгляд справи розпочато спочатку.
Ухвала про прийняття провадження у справі доставлена до електронного кабінету відповідачів через підсистему «Електронний суд» 21.04.2025 о 22:14.
Сервісом Укрпошти на адресу позивача була направлена ухвала від 14.04.2025 року, трекінг доставки 0601140899600, яка була повернута на адресу суду 20.05.2025 року у зв`язку з тим, що одержувач відсутній за вказаною адресою.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 6, 8 ст. 18 Кодексу адміністративного судочинства України, у судах функціонує Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система.
Позовні та інші заяви, скарги та інші визначені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, в порядку їх надходження підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в день надходження документів.
Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, судові експерти, державні органи та органи місцевого самоврядування, суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в добровільному порядку.
Особи, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, подають процесуальні та інші документи, письмові та електронні докази, вчиняють інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, з використанням власного електронного цифрового підпису, прирівняного до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", якщо інше не визначено цим Кодексом.
Особливості використання електронного цифрового підпису в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі визначаються Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.
Абзацом другим підпункту 15.16 пункту 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацію України у газеті “Голос України” та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.
Рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21 затверджено Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі - Положення про ЄСІТС).
В газеті "Голос України" від 04.09.2021 № 168 (7668) Вищою радою правосуддя опубліковано оголошення про початок функціонування трьох таких підсистеми (модулів) ЄСІТС: "Електронний кабінет"; "Електронний суд"; підсистема відеоконференцзв`язку.
З урахуванням статті 253 Цивільного кодексу України підсистеми "Електронний кабінет", "Електронний суд" та підсистема відеоконференцзв`язку офіційно розпочали функціонування 5 жовтня 2021 року.
Відповідно до п. 10 Положення про ЄСІТС, адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, судові експерти, державні органи та органи місцевого самоврядування, суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють свої офіційні електронні адреси в ЄСІТС в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої офіційні електронні адреси в ЄСІТС у добровільному порядку.
Пункт 17 Положення про ЄСІТС визначає, що особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Відповідно до пункта 25 Положення про ЄСІТС процесуальні та інші документи, пов`язані з розглядом справ у суді, можуть подаватися до суду виключно з використанням підсистеми "Електронний суд".
Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 251 КАС України, днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
02 травня 2025 року від Державної міграційної служби України до суду надійшли Додаткові пояснення у справі відповідно до яких представник відповідача 1 зазначив, що 20.06.2022 ДМС наданий відзив на позовну заяву, який долучений до матеріалів справи.
Крім того, вказав на дві важливі обставини у справі, а саме що:
ОСОБА_1 звертався до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській 12.12.2021 з метою продовження довідки про звернення за захистом в Україні № 012586, строк дії якої було продовжено до 12.03.2022. Після закінчення строку дії довідки про звернення за захистом в Україні вказаний громадянин до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області не звертався.
Відповідно до інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон "АРКАН" ОСОБА_1 покинув територію України 28.02.2022, перетнувши державний кордон України через ПП «Грушів» в напрямку Польщі. На даний час місце його перебування невідоме. Позивач не повідомив ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про намір залишити територію України.
07 січня 2026 року судом на сайті Донецького окружного адміністративного суду (сервіс «Судова влада») оприлюднена резолютивна частина ухвали від 21 квітня 2025 року про прийняття справи до провадження Донецького окружного адміністративного суду.
З 12 травня 2025 року по 19 травня 2025 року, 22 серпня 2025 року по 12 вересня 2025 року суддя знаходився у щорічній відпустці, з 22 жовтня 2025 року про 24 жовтня 2025 року суддя знаходився у додатковій відпустці, 21 листопада 2025 року суддя знаходився у відпустці, з 22 листопада 2025 року по 28 листопада 2025 року суддя знаходився у відрядженні, з 30 грудня 2025 року по 07 січня 2026 року суддя знаходився у відпустці.
Розглянувши матеріали справи та всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Як встановлено судом та убачається з матеріалів справи, позивач є громадянином російської федерації, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Муцалаул, Хасавюртівського району, Республіка Дагестан, Російська Федерація, за національністю аварець, одружений, релігійний шлюб, сповідує іслам, освіта середня. До України прибув легально автобусом 07.12.2016 з території Республіки Білорусь. Документи, що посвідчують особу у матеріалах справи відсутні. За отриманням захисту на території України звернувся втретє.
31.01.2017 громадянин російської федерації ОСОБА_1 вперше звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС у місті Києві.
Висновком про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по справі №2017KYIV0014 від 16.02.2017 повідомлено про доцільність прийняття рішення щодо відмови в оформленні документів гр. Російської Федерації ОСОБА_1 , у зв`язку з необґрунтованістю заяви та відсутності умов зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».
На підставі висновку по справі №2017KYIV0014 від 16.02.2017 прийнято Наказ № 77 від 16.02.2017 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина російської федерації ОСОБА_1 , яким відмовлено в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Повідомленням №22 від 20.02.2017 відповідно до статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» повідомлено позивача, про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з очевидною необґрунтованістю заяви, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» на підставі Наказу ГУ ДМС у місті Києві № 77 від 16.02.2017.
04.09.2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва, в якому просив суд визнати неправомірним та скасувати Наказ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві № 77 від 16.06.2017 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 47-17 від 16.06.2017 про відхилення скарги на рішення ГУ ДМС України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2019 року у справі № 826/11028/17, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 вересня 2019 року, відмовлено у задоволенні позову та визнано законною відмову Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .
03 жовтня 2019 року Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду позивачу відмовлено у відкритті касаційного провадження з огляду на те, що касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
При розгляді адміністративної справи № 826/11028/17 судом першої інстанції було встановлено, що в анкеті ОСОБА_1 від 31.01.2017 зазначено, що він був змушений покинути країну походження у зв`язку з переслідуванням за сфабрикованими звинуваченнями в тероризмі з політичних та релігійних причин. Позивача звинуватили у тероризмі, бандитизмі та незаконному зберіганні вогнепальної зброї, за що був засуджений і відбув покарання у вигляді позбавлення волі строком на 13 років у колоніях № 4, 5, 6 м. Пенза.
Судом досліджено, що під час співбесіди 08.02.2017 ОСОБА_1 повідомив, що звільнився у 2015 році та взятий під нагляд на 3 роки, після 10 місяців було заарештовано за зберігання боєприпасів (патронів), які з його слів підкинули під час обшуку. Після зізнання, що патрони належали йому, засуджений до позбавлення волі строком на 11 місяців.
Окружним адміністративним судом міста Києва під час аналізу матеріалів справи №826/11028/17 встановлено, що причинами виїзду позивача з країни походження є уникнення встановленого адміністративного нагляду, який є лише системою тимчасових профілактичних засобів спостереження і контролю за поведінкою конкретних осіб, які відбували покарання в місцях позбавлення волі, завданням якого є запобігання вчиненню повторних злочинів та здійснення впливу на них. Враховуючи те, що інформація про прямий причинно-наслідковий зв`язок між будь-яким переслідуванням ОСОБА_1 , та порушеною відносно нього кримінальною справою у Російські Федерації не доведено відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Судом досліджена інформація про те, що позивач прибув до України з території третьої безпечної країни - Республіки Білорусь автобусом, що свідчить про відсутність суб`єктивного елементу обґрунтованості його побоювання.
Зазначено, що матеріали справи № 826/11028/17 свідчать про відсутність дискримінації стосовно заявника за національною ознакою. Позивач ніколи не був членом жодної політичної партії, релігійної, військової або громадської організації. Заявник ніколи не брав участі у діяльності політичних партій, релігійних чи інших організацій.
Суд зазначив, що в російській федерації відсутній збройний конфлікт, що дає підстави вважати про відсутність загроз життю та здоров`ю позивачу внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту у випадку його повернення до російської федерації.
Таким чином, з огляду на вищевикладене, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва №826/11028/17 прийшла до висновку, що Головним управління Державної міграційної служби України в м. Києві, де розглядалась заява громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , було належним чином проаналізовано всі подані останнім відомості про його особу та причини звернення за захистом, і на підставі ч. 6 ст. 8 Закону прийнято правомірне рішення № 77 від 16.02.2017 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Судове рішення у справі №826/11028/17 набрало законної сили 03 вересня 2019 року.
12.11.2019 позивач звернувся повторно із заявою-анкетою № 296 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, вказавши, що у нього з`явились нововиявлені обставини щодо підстав визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У заяві позивач повідомляє, що він не може повернутись у свою країну, оскільки йому загрожує смерть у разі повернення. Від своїх родичів позивач дізнався про те, що силові структури РФ (Республіка Дагестан) шантажують його рідних (синів, матір, брата) з метою його повернення додому.
Під час співбесіди 12.11.2019 року позивач на запитання про надання підтверджуючої інформації щодо кримінальних переслідувань його родичів з боку силових структур РФ відповів, що на словах всю інформацію наводить з інтернету, про вказані факти йому стало відомо зі слів матері та соціальних груп, назв яких не знає. Затримання родичів та сина позивач пов`язує із собою лише на підставі власних припущень без документальних підтверджень. 
Наказом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 02.12.2019 року № 807 на підставі висновку головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 02.12.2019 та відповідно до частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
02.12.2019 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області сформовано повідомлення №344 про відмову громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач 13.12.2019 звернувся зі скаргою на наказ Центрального міжрегіонального управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 807 від 02.12.2019 до Державної міграційної служби України.
Рішенням Державної міграційної служби у м. Києві від 27.01.2020 № 09-20 скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 було відхилено.
18.02.2020 року позивач отримав повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 02.12.2019 року № 344 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2020 року у справі № № 640/4146/20, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року, позивачу повністю відмовлено у задоволенні до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, код ЄДРПОУ 37508470), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області ( 02152, вул. Березняківська, 4-А, код ЄДРПОУ 42552598) про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії. 
Підставами для такої відмови, в тому числі є преюдиційні факти встановлені у рішенні суду у справі № 826/11028/17.
Суд першої інстанції зазначив, що критично ставиться до обставин, повідомлених позивачем стосовно переслідування та катування його родичів, оскільки доказів та документальних підтверджень причинно-наслідкового зв`язку між повідомленими фактами та їх наслідками для позивача не надано, як і не встановлено достовірність повідомлених даних. На підставі проведеного аналізу, суд не вбачає підстав для визнання повідомлених позивачем обставин нововиявленими.
Позивач не погодився із вищеозначеним рішенням окружного суду та оскаржив його до суду апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року зазначив наступне.
«Як вірно зазначено судом першої інстанції, встановлені обставини та факти у рішенні суду у справі № 826/11028/17, яке набрало законної сили 03.09.2019, мають преюдиційний характер, та не потребують доказування.
Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Тому доводи позивача щодо можливого політичного, релігійного переслідування є безпідставними та спростуванні судовим рішенням у справі № 826/11028/17.
Щодо посилання позивача в якості нововиявлених обставин на побоювання стати жертвою переслідувань, то колегія суддів зазначає, що вони ґрунтуються лише на підставі власних припущень.
Доводи позивача стосовно переслідування та катування його родичів є безпідставними, оскільки доказів та документальних підтверджень причинно-наслідкового зв`язку між повідомленими фактами та їх наслідками для позивача не надано, як і не встановлено достовірність повідомлених даних.
Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження можливої загрози життю, або переслідувань, або вчинення тиску ані під час звернення до органу міграційної служби, ні під час розгляду та перевірки її заяви міграційним органом, або під час розгляду справи позивач не надав.
Окрім того, станом на момент звернення позивача із заявою, у РФ відсутній збройний конфлікт, що дає підстави вважати про відсутність загроз життю та здоров`ю позивачу внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту у випадку її повернення до країни походження.
Таким чином, відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні походження є реальними.
Колегія суддів зазначає, що вказане дає підстави стверджувати, що позивач не мав наміру звертатись за міжнародним захистом в першій безпечній країні, а також не скористалася альтернативою внутрішнього переміщення.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування розумної можливості того, що позивачу буде заподіяно шкоду або страждання у разі її повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Так, частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Проте, позивачем не надано жодних відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що в нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону та доказів, що підтверджують переслідування саме заявника.
За таких обставин судом встановлено, що відповідач дійшов обґрунтованого висновку про відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань».
Судове рішення у справі №640/ 4146/20 набрало законної сили 04 лютого 2021 року.
Ухвалою від 24 березня 2021 року Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду Касаційну скаргу адвоката Правдюка Павла Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року у справі №640/4146/20 за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії повернуто особі, яка її подала. 
Підставою для такого повернення Верховний Суд визначив, що касаційна скарга підлягає поверненню як така, що не містить підстав касаційного оскарження.
12.11.2021 року позивач у третє звернувся із заявою-анкетою № 102 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, вказавши, що у нього з`явились нововиявлені обставини щодо підстав визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У заяві позивач вказав, що має маючи нові обставини у житті, що унеможливлюють повернення позивача до російської федерації, а саме затримання, увезення, а потім повернення брата позивача ОСОБА_2 та друга ОСОБА_3 , затримання та допит двоюрідного брата ОСОБА_4 , а потім безслідне зникнення його рідних (брат Расул, двоюрідний брат ОСОБА_5 ) у ході проведення так званої «контртерористичної операції» в міста Махачкала, а також продовження перебування позивача у федеральному розшуку.
Відповідно до Протоколу співбесіди від 19.08.2021 року (справа N 2021KYIV0102) позивач зазначив, що до України прибув на запрошення старшого брата ОСОБА_6 , який на час звернення позивача втретє із заявою, депортований з України до Грузії, з Грузії до Саудівської Аравії, а потім в Дагестан. У брата проблеми з законом, він як і як позивач відсидів у в`язниці, його переслідували за тероризм, а ув`язнили за підробку документів та багато іншого. Брат наразі на волі та проживає в Дагестані. 
У розділі Протоколу співбесіди зазначено, щодо нових обставин звернення за захистом.
Позивач вказав, що наразі забирають на допити його родичів з дому. Їх забирають та погрожують тим, що їх не залишать у спокої поки позивач не з`явиться, їх намагаються вмовити щоб позивача повернувся до Дагестану, за це їм пропонують винагороду та рішення їх питань та проблем.
На питання «кого конкретно забирають» була надана відповідь, що ОСОБА_7 брата два три місяці тому (весною 2021 року), йому задавали питання того де позивач знаходитьься та запитували його як він може сприяти поверненню позивача.
«Хто це Вам розповідав?
Руслан та Расул мені самі про це розповідали.
Як Ви зв`язані з братами?
Ми з ними зв`язуємось та спілкуємось за допомогою відеозвязку.
Расул знайшовся, він наче наразі перебуває у відділку поліції.
Як Ви пов`язуєте затримання та утримування ОСОБА_2 та ОСОБА_4 собою?
Слідчий викликав брата ОСОБА_2 та питав де я. Працівник поліції допитували ОСОБА_4 та ОСОБА_2 стосовно мене.
Правоохоронним органам ОСОБА_4 та Расул не потрібні вони намагаються вплинути на мене, щоб я повернувся до ОСОБА_8 ».
Вказав, що двоюрідний ОСОБА_9 пропав, його місце знаходження не відоме.
На питання про те «З сприятливих умов Ви хотіли б повернутися до РФ?» Зазначив, що не знає. «Можливо у гості до родичів в Дагестан поїду».
Повідомленням № 163 від 02 вересня 2021 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із очевидною необгрунтованістю заяви, а саме через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободи в країні походження, через побоювання застосування щодо позивача смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого що принижує гідність поводження чи покарання.
Вказане рішення було прийнято на підставі Наказу Відповідача 2 № 233 від 02 вересня 2021 року.
Не погоджуючись із таким рішенням, 06 вересня 2021 року позивач подав скаргу на відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до відповідача 1.
У відповідності до Скарги позивач просив відповідача 1:1) Скасувати Наказ ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області № 233 02.09.2021 про відмову громадянину Російської ОСОБА_10 в оформленні документів для вирішення питання визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) Зобов`язати ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням ДМС України від 16 листопада 2021 року № 69-21 про відхилення скарги на рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято Рішення про відхилення скарги громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 від 06.09.2021 на наказ ЦМУ ДМС у місті Києві Київській області від 02.09.2021 № 233 про відмову в оформленні документів для вирішення щодо визнання біженцем або особою, яка по потребує додаткового захисту.
Крім того, 16 листопада 2021 року складений ВИСНОВОК за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту о/с № 2021KYIV0102.
Згідно до вказаного ВИСНОВКУ за результатами аналізу висновку ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області по даній справі встановлено, що територіальним органом ДМС визначено основні елементи, що підлягають доказуванню у контексті обставин справи заявника та належним чином проведено їх дослідження.
З метою об`єктивної оцінки інформації, наданої заявником під час розгляду його справи, у частині ситуації у РФ, досліджено ряд звітів авторитетних неурядових організацій, які здійснюють моніторинг, розслідування та документування порушень прав людини у більшості країн світу (з моменту останнього звернення заявника — 2019 р.)
Результат дослідження показав, що у Російській Федерації мають місце порушення прав людини у певних суспільних сферах. Разом із тим, як вже було встановлено підчас розгляду попередніх звернень, заявника це не стосується.
З матеріалів особової справи, заяви та скарги встановлено, що позивач не надав доказів, що стали підставою для прийняття рішення не користь заявника. 
Актуалізована інформація по країні походження заявника не підсилює рівень обґрунтованості його заяви та не створює нових умов для повторного розгляду його заяви по суті. Вказане пов`язано з тим, що обставини справи (основні доказові елементи заяви) шукача захисту не змінилися.
Відповідачем 2 було направлено 02.12.2021 року Повідомлення відповідача 2 № 216 від 30 листопада 2021 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що стало підставою для звернення позивача із позовом.
За позицією відповідача 1: «У повторній заяві позивач наводить факти про можливість його переслідування на території рф, які тотожні попереднім відомостям, що спростовані органами ДМС та судами під час розгляду його заяв.
Позивач повідомляє, що побоюється переслідувань з боку органів влади рф, повторення тортур з боку слідчих органів рф.
Аналіз інформації, наданої позивачем, спростовує повідомлені ним побоювання. Відомості, які він наводить в заяві, скарзі та під час співбесіди мають численні розбіжності.
В заяві та скарзі позивач вказує на затримання та вивезення у січні 2021 року, невідомими бойовиками молодшого брата позивача - ОСОБА_2 та його друга ОСОБА_3 з подальшими допитами з метою встановлення місцезнаходження позивача. Повідомляє про викрадення ОСОБА_2 невідомими особами в камуфляжній формі, що наразі його місцезнаходження невідоме.
Разом з цим, під час співбесіди 19.08.2021 зазначає, що «невідомі бойовики» доставили ОСОБА_2 та його друга ОСОБА_3 до відділку поліції (Центр боротьби з тероризмом), де було встановлено, що вони заарештовані помилково. Після їх допиту були відпущені. Також спочатку позивач зазначає, що ОСОБА_2 проживає наразі з матір`ю, проте потім вказує, що наразі перебуває у відділку поліції.
В заяві та скарзі позивач вказує на затримання та допит його двоюрідного брата ОСОБА_4 разом із декількома іншими особами, співробітниками силових служб рф з метою встановлення місцезнаходження позивача, та його подальше зникнення після означених обставин. Також повідомляє про зникнення іншого двоюрідного брата ОСОБА_5 . Разом із тим, позивач під час співбесіди 19.08.2021 зазначив, що слідчі органи рф жодним чином не проявляють зацікавленості у особі ОСОБА_4 . Окрім того, в заяві та скарзі зазначає, що ОСОБА_4 зник в квітні 2021 року, а під час співбесіди зазначає, що на початку лютого чи в кінці січня 2021 року. Також під час співбесіди 19.08.2021 позивач зазначив, що продовжує підтримувати зв`язок з братами, що суперечить його твердженням про зникнення братів.
Враховуючи викладене, встановлено, що позивач здійснив спробу створити собі сприятливі умови для обґрунтування власних тверджень шляхом надання вигаданої інформації.» 
«З…відкритих джерел відомо, що брат позивача ОСОБА_11 , який також звертався за захистом в Україні з тих самих причин, що і позивач, і який, зі слів позивача, у 2016 році запропонував йому звернутись за захистом в Україні. Позивач жодним чином не повідомляє ані про переслідування свого брата ОСОБА_6 , ані про виклики на допити з метою встановлення його місцезнаходження».
Суд вважає, що у задоволенні позовної заяви позивача повинно бути відмовлено з наступних підстав.
Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI , який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 наведеного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
В силу вимог ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Частиною 1 ст. 7 вищезазначеного Закону визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, Женева, 1992, Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців, (далі Керівництво), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.
Під час вирішення питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави.
За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.
Пунктом 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара Організації Об`єднаних Націй передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти, в підтвердження заяв біженців, визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Крім того, порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначено ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Згідно з ч. 1 цієї статті оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Згідно з ст. 6 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч. 1 ст. 8 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”).
Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч. 4 ст. 8 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”).
У відповідності до ч.ч. 6, 7 ст. 8 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.
Згідно з ч. 8 ст. 8 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, у разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 6 ст. 9 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.
Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.
Частинами 8-12 ст. 9 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” передбачено, що у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, направляє особу, яка подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на медичне обстеження, що проводиться в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.
Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.
У відповідності до ч. 1 ст. 10 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.
Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.
Частина 6 ст. 8 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” визначає, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що перевірка та встановлення нововиявлених обставин у матеріалах повторного звернення позивача проводилось Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області правомірно та з урахуванням обставин досліджених органами міграційної служби під час попередніх звернень громадянина російської федерації ОСОБА_1 від січня 2017 та листопада 2019 року.
Встановлені обставини та факти у рішенні суду у справі № 826/11028/17, яке набрало законної сили 03.09.2019, а також у рішенні суду у справі № 640/4146/20, які набрало законної сили 04.02.2021 мають преюдиційний характер, та не потребують доказування.
Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Тому доводи позивача щодо можливого політичного, релігійного переслідування є безпідставними та спростуванні судовим рішенням у справі № 826/11028/17, № 640/4146/20.
Щодо посилання позивача в якості нововиявлених обставин на факти затримання родичів та друзів позивача, їх катування, а потім звільнення з метою повернення позивача до Дагестану, заява про зникнення двоюрідного брата позивача, побоювання стати жертвою переслідувань за позицією суду не чим не підтверджені, ґрунтуються лише на підставі власних припущень позивача, з одночасним твердженням позивача щодо поїздок у гості до родичів, вільного спілкування з братом та другом засобами електронного зв`язку, не співпадінням дат затримання родичів. 
Доводи позивача стосовно переслідування та катування його родичів є безпідставними та нічим не підтвердженими (наприклад, звернення із заявою про зникнення людини та документами відповідних структур щодо реагування на вказані факти, тощо), оскільки доказів та документальних підтверджень причинно-наслідкового зв`язку між повідомленими фактами та їх наслідками для позивача не надано, як і не встановлено достовірність повідомлених даних.
Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження можливої загрози життю, або переслідувань, або вчинення тиску ані під час звернення до органу міграційної служби, ні під час розгляду та перевірки її заяви міграційним органом, або під час розгляду справи позивач не надав.
Окрім того, станом на момент звернення позивача із заявою, у рф відсутній збройний конфлікт, що дає підстави вважати про відсутність загроз життю та здоров`ю позивачу внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту у випадку його повернення до країни походження.
Таким чином, відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні походження є реальними.
Суд зазначає, що вказане дає підстави стверджувати, що позивач не мав наміру звертатись за міжнародним захистом в першій безпечній країні, а також не скористалася альтернативою внутрішнього переміщення.
Побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування розумної можливості того, що позивачу буде заподіяно шкоду або страждання у разі її повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Так, частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Проте, позивачем не надано жодних відомостей про його утиску у країні походження та документів, які б підтверджували, що в нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону та доказів, що підтверджують переслідування саме заявника.
За таких обставин судом встановлено, що відповідач дійшов обґрунтованого висновку про відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Згідно з ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Частиною тринадцятою статті 10 Закону встановлено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.
Суд приходить до висновку про правомірність оскаржуваних рішень відповідачів, оскільки воно прийняті з дотриманням вимог національного законодавства та актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини.
Крім того, суд зазначає, що термін Довідки про звернення за захистом в Україні № 012586, наданий позивачу був продовжений до 12.03.2022 року.
Відповідач 1 надав суду Додаткові пояснення, відповідно до яких вбачається, що після закінчення строку дії довідки про звернення за захистом в Україні позивач до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області не звертався.
Відповідно до інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон "АРКАН", яка була надана відповідачем 1 02.05.2025 року - ОСОБА_1 покинув територію України 28.02.2022 року, перетнувши державний кордон України через ПП «Грушів» в напрямку Польщі. На даний час місце його перебування невідоме. Позивач не повідомив ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про намір залишити територію України. 
Інших доказів щодо повернення позивача до України, сторонами суду не надано.
Відповідно до абзацу 6 частини другої статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», шукачі захисту зобов`язані повідомляти про свої поїздки за межі адміністративно-територіальної одиниці України, на території якої вони проживають. Водночас, згідно з позицією УВКБ ООН щодо повернення в Україну за березень 2022 року, «за нинішніх обставин УВКБ ООН не вважає Україну «безпечною країною походження». Держави мають виключити Україну зі списків «безпечних країн походження».
Останнє свідчить, що УВКБ ООН не розглядає можливим повернення осіб на територію України поки триває військова агресія російської федерації, що, у свою чергу, виключає примусове повернення заявника в Україну та передбачає наявність можливості звернення за захистом в іншій країні. А також, робить недоречним надання Україною міжнародного захисту іноземним громадянам та особам без громадянства у зв`язку з неможливістю надати їм ефективний захист, гарантувати збереження життя та здоров`я, свободу та відсутність негідного поводження тощо в умовах війни. 
Таким чином, оскільки ДМС тривалий час не володіє інформацією про місце перебування позивача, а відсутність реалізації його права на продовження строку дії довідки про звернення за захистом свідчить про відсутність наміру набути міжнародний захист саме на території України.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З огляду на викладене у задоволенні позову повинно бути відмовлено.
Підстави для розподілу судових витрат у суду відсутні.
Керуючись Конституцією України та Кодексом адміністративного судочинства України, суд –

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , поштова адреса: АДРЕСА_2 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, код ЄДРПОУ 37508470), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області ( 02152, вул. Березняківська, 4-А, код ЄДРПОУ 42552598) про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії - відмовити повністю. 
Повний текст рішення складено та підписано 26 січня 2026 року.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/). 

Суддя О.М. Кониченко