10 грудня 2025 року
м. Київ
ОКРЕМА ДУМКА (розбіжна)
суддів Великої Палати Верховного Суду Банаська О. О., Короля В. В., Ткача І. В.
щодо ухвали Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2025 року у справі № 686/31012/20 (провадження № 14-135цс25)
ПІДСТАВИ ДЛЯ ВИСЛОВЛЕННЯ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
1.   05 листопада 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Судудля відступу від висновків, викладених в ухвалі Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05 березня 2021 року у справі № 910/6673/19, щодо можливості повторного оскарження у касаційному порядку судового рішення після закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), аналогічна норма міститься у пункті 5 частини першої статті 396 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
2. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для прийняття справи до судового розгляду та ухвалою від 10 грудня 2025 року повернула справу на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду фактично з огляду на неподібність правовідносин у цих справах, оскільки Верховний Суд у складі об?єднаної палати Касаційного господарського суду в ухвалі, від висновків у якій пропонувалось відступити, вирішував питання про відкриття касаційного провадження, тоді як Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 14 травня 2024 року вже відкрив у цій справі касаційне провадження, а ухвалою від 30 квітня 2025 року призначив справу до судового розгляду.
3. Однак, на наше переконання, такий висновок Великої Палати Верховного Суду є хибним, оскільки порушені колегією суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду питання щодо можливості повторного оскарження у касаційному порядку судового рішення після закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України потребувало вирішення Великою Палатою Верховного Суду задля забезпечення єдності судової практики та дотримання принципу юридичної визначеності.
4. У зв`язку із цим висловлюємо окрему думку виходячи з таких міркувань.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст і підстави позову 
5. У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Люкс-Рейзен» (далі - ТОВ «Люкс-Рейзен»), Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (далі - ДП «Український інститут інтелектуальної власності»), Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (реорганізоване в Міністерство економіки України), у якому просив суд:
- визнати недійсним договір про передання виключних майнових прав (права власності) на знак для товарів і послуг згідно зі свідоцтвом України №  НОМЕР_1 , який укладений між ОСОБА_1 і ТОВ «Люкс-Рейзен» 04 квітня 2018 року; 
- скасувати здійснену 25 червня 2018 року в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг за №  НОМЕР_2 реєстрацію договору про передання виключних майнових прав (права власності) на знак для товарів і послуг згідно зі свідоцтвом України № НОМЕР_1 , який укладений між ОСОБА_1 і ТОВ «Люкс-Рейзен» 04 квітня 2018 року; 
- скасувати рішення Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 08 червня 2018 року про передання права власності на знак для послуг класу 39, на які зареєстрований знак на підставі свідоцтва України № НОМЕР_1 , від ОСОБА_1 на користь ТОВ «Люкс-Рейзен»; 
- зобов`язати ДП «Український інститут інтелектуальної власності» внести відомості до Державного реєстру свідоцтв України на торговельні марки, ведення якого здійснюється в електронній формі, стосовно свідоцтва України № НОМЕР_1 , поновивши право власності на торговельну марку на підставі вказаного свідоцтва за ОСОБА_1 , здійснивши публікацію про це в офіційному бюлетені «Промислова власність».
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
6. 26 вересня 2022 рокурішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
7. Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2022 року заяву представника відповідача - ТОВ «Люкс-Рейзен» про стягнення судових витрат задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на корить ТОВ «Люкс-Рейзен» судові витрати в сумі 28 580,50 грн. У задоволенні іншої частини вимог заяви представника відповідача - ТОВ «Люкс-Рейзен» відмолено.
8.26 січня 2023 року постановою Хмельницького апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року залишено без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року залишено без змін.
9. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2022 року задоволено частково: це додаткове рішення в частині стягнення з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Люкс-Рейзен» судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн скасовано. Заяву ТОВ «Люкс-Рейзен» у частині відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000,00 грн залишено без розгляду. В іншій частині додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2022 року залишено без змін.
Подання касаційної скарги вперше
10. 02 лютого 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв представник ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року, додаткове рішення цього ж суду від 01 листопада  2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 січня 2023 року.
Рух справи
11. 13 лютого 2023 року колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ухвалою відкрила касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв представник ОСОБА_2 , на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року, додаткове рішення цього ж суду від 01 листопада  2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 січня  2023 року.
12. Ухвалою від 15 березня 2023 року колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду задовольнила заяву ДП «Український інститут інтелектуальної власності» про заміну сторони. Залучила до участі у справі правонаступника відповідача - ДП «Український інститут інтелектуальної власності» - Державну організацію «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» (далі - ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій»).
Закрила касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв представник ОСОБА_2 , на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року, додаткове рішення цього ж суду від 01 листопада 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 січня 2023 року.
13. Ухвалу касаційного суду мотивовано тим, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України суд встановив, що висновки щодо застосування норми права, які викладені в постановах Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 694/92/20, від 28 грудня 2022 року у справі № 127/33311/18, від 22 травня 2018 року у справі № 910/12258/17, від 11 червня 2018 року у справі № 916/613/17, на які посилався заявник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, тому вважав, що касаційне провадження підлягає закриттю.
Подання касаційної скарги вдруге
14. 12 квітня 2023 року ОСОБА_1 знову звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року, додаткове рішення цього ж суду від 01 листопада 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 січня 2023 року.
Рух справи
15. 27 квітня 2023 року колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ухвалою поновила ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року, додаткового рішення цього ж суду від 01 листопада  2022 року та постанови Хмельницького апеляційного суду від 26  січня 2023 року. Відкрила касаційне провадження у справі та витребувала її матеріали із суду першої інстанції, а ухвалою від 09 січня 2024 року призначила справу до судового розгляду.
16. Ухвалою від 27 березня 2024 року колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду закрила касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року, додаткове рішення цього ж суду від 01 листопада 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 січня 2023 року у цій справі. Відмовила у задоволенні клопотання Міністерства економіки України про заміну відповідача.
17. Колегія суддів вважала, що у зв?язку з прийняттям ухвали Верховного Суду від 15 березня 2023 року про закриття касаційного провадження у цій справі є підстави для застосування статті 394 ЦПК України. Посилаючись на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, а тому касаційне провадження підлягає закриттю.
Подання касаційної скарги втретє
18. У квітні 2024 року ОСОБА_1 втретє подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року, додаткове рішення цього ж суду від 01 листопада 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 січня 2023 року, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позовної заяви про визнання недійсним договору та застосування наслідків його недійсності й ухвалити нове рішення - про задоволення позову. Додаткове рішення в частині задоволення заяви ТОВ «Люкс-Рейзен» просив скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у цій частині вимог відмовити.
Рух справи
19. 14 травня 2024 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ухвалою поновила ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року, додаткового рішення цього ж суду від 01 листопада 2022 року та постанови Хмельницького апеляційного суду від 26 січня 2023 року. Відкрила касаційне провадження у справі та витребувала її матеріали із суду першої інстанції. В ухвалі колегія суддів зазначила, що як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на пункти 1 та 4 частини другої статті 389 ЦПК України. 
20. У січні 2025 року до Верховного Суду представник ТОВ «Люкс-Рейзен» -керівник Дуда В. І. подав клопотання про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , посилаючись на те, що Верховний Суд у цій справі 15 березня 2023 року та 27 березня 2024 року вже постановляв ухвали, якими закривав касаційні провадження, а тому є підстави для застосування приписів статті 394 ЦПК України для закриття касаційного провадження у справі як помилково відкритого. Також зазначив, що касаційну скаргу подано 19 квітня 2024 року - більш як через рік після складення повного тексту оскаржуваної постанови Хмельницького апеляційного суду від 26 січня 2023 року (повний текст складено 30 січня 2023 року).
21. 02 липня 2025 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду постановила ухвалу про передачу справи № 686/31012/20 на розгляд об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на підставі частини другої статті 403 ЦПК України для відступу від висновків, викладених у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 520/4150/17 (провадження № 61-1973св21), про те, що ЦПК України не передбачає можливості повторного оскарження у касаційному порядку судового рішення апеляційного суду після закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України.
22. 06 серпня 2025 року Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про повернення справи № 308/8428/21 на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з тих мотивів, що судове рішення, від висновків у якому пропонується відступити, ухвалено у неподібних правовідносинах.
Мотиви передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
23. 05 листопада 2025 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду постановила ухвалу про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстави, передбаченої частиною третьою статті 403 ЦПК України, зокрема для відступу від висновків, викладених в ухвалі Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05 березня 2021 року у справі № 910/6673/19, де Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду вважав, що ухвала про закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України не є розглядом касаційної скарги по суті. При її постановленні вирішуються лише питання дотримання скаржником вимог процесуального закону щодо змісту касаційної скарги, зокрема щодо зазначення підстав для оскарження судового рішення в касаційному порядку та наведення постанов Верховного Суду, у яких викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. Касаційний перегляд судових рішень при цьому не здійснюється.
24. Відповідно, постановлення судом ухвали про закриття касаційного провадження за пунктами 4 та 5 частини першої статті 296 ГПК України не є результатом розгляду касаційної скарги та аналогом залишення касаційної скарги особи без задоволення.
25. Такої підстави для відмови у відкритті касаційного провадження, як наявність ухвали про закриття касаційного провадження відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 296 ГПК України пункт 3 частини першої статті 293 цього Кодексу не містить. У суду касаційної інстанції немає правових підстав для відмови у відкритті касаційного провадження за повторно поданою касаційною скаргою, в якій наведені інші підстави касаційного оскарження, ніж ті, що були визначені при поданні першої касаційної скарги.
26. Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з посиланням на відповідні висновки Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає, що наявні підстави для відступу від висновку Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеного в ухвалі від 05 березня 2021 року у справі № 910/6673/19, адже ЦПК України, який містить аналогічні приписи з ГПК України, не передбачає можливості повторного оскарження у касаційному порядку судового рішення після закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИСНОВКІВ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
27. Велика Палата Верховного Суду 10 грудня 2025 року постановила ухвалу, якою повернула справу № 686/31012/20 на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки висновки, сформульовані в ухвалі об?єднаної палати Касаційного господарського суду від 05 березня 2021 року у справі № 910/6673/19, не є релевантними до справи, що передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
28. Зокрема, Верховний Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду 05 березня 2023 року постановив ухвалу, якою відмовив у задоволенні клопотання Фонду державного майна України про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Північного апеляційного господарського суду від 13 січня 2020 року та рішення Господарського суду міста Києва від 22 серпня 2019 року й відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Фонду державного майна України на вказані вище судові рішення.
29. При цьому Верховний Суд у складі об?єднаної палати Касаційного господарського суду, перевіривши доводи заявника, встановив, що строк на касаційне оскарження постанови суду апеляційної інстанції від 13 січня 2020 року (повний текст складено 03 лютого 2020 року), встановлений у частині першій статті 288 ГПК України, закінчився 24 лютого 2020 року, а касаційну скаргу повторно подано до суду 06 липня 2020 року, тобто з пропуском цього строку. Зазначив, що постановлення 10 червня 2020 року Верховним Судом ухвали про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Фонду державного майна України на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13 січня 2020 року та рішення Господарського суду міста Києва від 22 серпня 2019 року у цій справі жодним чином не впливає на перебіг строку касаційного оскарження. Закриття касаційного провадження не зумовлює початок відліку нового строку на касаційне оскарження постанови суду апеляційної інстанції.
30. Отже, сформульовані в цій ухвалі висновки обумовлені тим, що інші підстави для поновлення строку на касаційне оскарження, наведені заявником на виконання ухвали про залишення касаційної скарги без руху, визнані судом неповажними, у зв?язку із чим у відкритті касаційного провадження Верховний Суд у складі об?єднаної палати Касаційного господарського суду відмовив на підставі пункту 4 частини першої статті 293 ГПК України. Підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі № 910/6673/19 стало саме недотримання заявником встановлених процесуальним законом строків на касаційне оскарження за відсутності доказів існування поважних причин, що зумовили пропуск строку на касаційне оскарження та які є підставою для його поновлення.
31. Натомість Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 14 травня 2024 року у справі № 686/31012/20, що передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, поновив строк, передбачений статтею 390 ЦПК України, та відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року, додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 січня 2023 року, а ухвалою від 30 квітня 2025 року призначив справу до судового розгляду.
32. Відтак Верховний Суд у складі об?єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 910/6673/19 питання щодо наявності підстав поновлення строку на касаційне оскарження, якщо касаційну скаргу подано після спливу одного року з дня складання повного тексту судового рішення, в ухвалі від 05 березня 2021 року не вирішував та відповідних висновків не робив, а встановивши недотримання заявником передбачених процесуальним законом строків на касаційне оскарження, за відсутності доказів існування поважних причин, які є підставою для його поновлення, відмовив у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 293 ГПК України.
33. До того ж Велика Палата Верховного Суду виснувала, що розгляд цієї справи Великою Палатою Верховного Суду та формулювання висновку щодо можливості / неможливості повторного оскарження у касаційному порядку судового рішення після закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України призведе до оцінки правомірності ухваленого Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду рішення, а саме ухвали від 14 травня 2024 року про поновлення строку та відкриття касаційного провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 . Проте чинний процесуальний закон не передбачає інституту перегляду Великою Палатою Верховного Суду судових рішень касаційних судів у складі Верховного Суду.
СУТЬ ОКРЕМОЇ ДУМКИ 
Підстави висловлення та обґрунтування окремої думки
34. З наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуємось, а тому відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України висловлюємо окрему думку щодо постановленої ухвали з таких міркувань.
35. Право на справедливий суд, закріплене у статті 6 Конвенції забезпечується, серед іншого, вимогами щодо передбачуваності застосування закону національними судами.
36. Єдине застосування закону є визначальним задля дотримання принципу рівності перед законом. Окрім того, питання правової визначеності та передбачуваності є невід`ємною складовою верховенства права. У державі, яка керується принципом верховенства права, громадяни виправдано очікують, що до них будуть ставитися, як до всіх інших, та що вони можуть покладатися на попередні судові рішення в подібних справах, і таким чином громадяни можуть передбачати юридичні наслідки своїх дій чи бездіяльності (Висновок № 20(2017) Консультативної ради європейських суддів про роль суддів у забезпеченні застосування закону).
37. У пункті 4 частини четвертої статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що єдність системи судоустрою забезпечується, серед іншого, єдністю судової практики.
38. За змістом статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Велика Палата Верховного Суду є постійно діючим колегіальним органом Верховного Суду, який у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
39. За змістом цих положень та процесуальних норм, які регламентують передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, головним завданням Верховного Суду в цілому і Великої Палати Верховного Суду зокрема є забезпечення сталості та єдності судової практики, одним із процесуальних механізмів здійснення якого є передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, передбачених статтею 403 ЦПК України, статтею 302 ГПК України, статтею 346 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), статтею 4341 Кримінального процесуального кодексу України.
40. Тому за відсутності у процесуальному законі вимог до повноти обґрунтування судом цих підстав визначальним критерієм для прийняття справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду має бути саме об`єктивна необхідність забезпечення однакового застосування судами норм права у подібних правовідносинах, зокрема у випадку відповідних розбіжностей у судовій практиці касаційних судів різних юрисдикцій.
41. Відповідно до частини третьої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
42. В ухвалі від 05 листопада 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, передаючи цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, просив відступити від висновку щодо можливості повторного оскарження у касаційному порядку судового рішення після закриття касаційного провадження, викладеного в ухвалі Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05 березня 2021 року у справі № 910/6673/19.
43. Обґрунтовуючи необхідність відступу від висновку, викладеного у згаданій вище ухвалі, колегія суддів зазначила, що Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду сформував правову позицію, згідно з якою ЦПК України, який містить аналогічні приписи з ГПК України, не передбачає можливості повторного оскарження у касаційному порядку судового рішення після закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України).
44. Наведене в ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду обґрунтування безсумнівно свідчить про наявність неоднакової практики застосування наведених положень процесуального закону Касаційним цивільним судом та Касаційним господарським судому складі Верховного Суду.
45. Аналіз наведеного колегією суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, на нашу думку, засвідчує, що наразі існують кардинальні відмінності застосування подібних за змістом процесуальних норм щодо можливості повторного оскарження у касаційному порядку судового рішення після закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України) в судовій практиці касаційних судів різних юрисдикцій.
46. Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Єдність судової практики також є складовою вимогою принципу правової визначеності.
47. За наведеного вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду помилково залишила без належного дослідження і оцінки обґрунтування підстав передачі справи на її розгляд, які полягали не у питанні поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, а саме у питанні можливості повторного оскарження у касаційному порядку судового рішення після закриття касаційного провадження.
48. Таким чином, вважаємо хибним висновок Великої Палати Верховного Суду, що, висновки, сформульовані в ухвалі від 05 березня 2021 року об?єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 910/6673/19, не є релевантними до справи, що передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
49. З нашої точки зору, Велика Палата Верховного Суду, повертаючи справу на розгляд колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, обмежилась лише формальним тлумаченням власної компетенції без урахування визначеної законодавцем провідної ролі Верховного Суду в забезпеченні єдності судової практики, відсутність якої у практиці самого касаційного суду негативно впливає на авторитет найвищого суду в системі судоустрою України.
50. Слід також звернути увагу на те, що в практиці Верховного Суду на рівні Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати неодноразово вирішувались проблемні питання практики застосування норм процесуального законодавства, які мали виключно процедурний характер та в окремих випадках були притаманні виключно суду касаційної інстанції.
51. Таку практику демонструють, зокрема, судові рішення:
- постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 760/30077/19 (провадження № 14-31цс23), у якій вирішувалось питання можливості повернення судового збору на підставі пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» у разі закриття провадження у справі з направленням її за встановленою юрисдикцією та прийняття такої справи до розгляду судом, до юрисдикції якого віднесено спір;
- постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20), у якій вирішувалось питання застосування пунктів 2, 3 частини першої статті 287 ГПК України щодо можливості касаційного оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову в забезпеченні позову, постанови апеляційного суду, згідно з якою така ухвала залишена без змін, ухвали апеляційного суду, якою він відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову, а також постанови апеляційного суду, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову та відмовлено у задоволенні відповідної заяви;
- ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 23 лютого 2018 року у справі № 910/1396/18, у якій вирішувалася проблематика неоднакового застосування статті 288 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 підпункту 17 пункту 1 розділу XI «Перехідні положення» цього ж Кодексу в подібних правовідносинах при вирішенні питання про відкриття чи відмову у відкритті касаційного провадження та повернення касаційної скарги (щодо порушення порядку подання касаційної скарги);
- ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 вересня 2022 року у справі № 924/337/18, яку передано зі стадії вирішення питання щодо відкриття касаційного провадження з підстав різного застосування Верховним Судом пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України у сукупності з положеннями частини сьомої статті 12 цього Кодексу під час реалізації встановленого законодавцем обмеження на касаційне оскарження прийнятих у справі судових рішень за критерієм ціни позову [виходячи з якого розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу в розрахунку на місяць слід обчислювати п`ятсот прожиткових мінімумів (ціну позову), передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, - що був встановлений на 1 січня року, в якому особа звернулася з позовом у справі, чи на 1 січня року, в якому було подано касаційну скаргу];
- постанова Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 квітня 2023 року у справі                                    № 910/5172/19, яку було передано на розгляд об`єднаної палати для відступу від висновку щодо застосування норм права (частини першої статті 35 ГПК України, а також інших зазначених у цій ухвалі нормативно-правових актів) у подібних правовідносинах (в аналогічній ситуації у справі № 910/5172/19), викладеного в ухвалі від 07 листопада 2022 року у справі № 910/5172/19 (щодо передачі справи на повторний автоматизований розподіл у загальному порядку, а не раніше визначеному складу суду після задоволення заяви про самовідвід колегії суддів) тощо.
52. Відтак за подібного правового регулювання у разі існування протилежних підходів касаційних судів різних юрисдикцій до питання повторного оскарження у касаційному порядку судового рішення після закриття касаційного провадження дотримання принципу правової визначеності можливе лише шляхом застосування установлених процесуальним законом механізмів забезпечення єдності судової практики, зокрема перегляду справи Великою Палатою Верховного Суду з підстав, передбачених статтею 403 ЦПК України.
53. За статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя є незалежним та керується верховенством права, здійснюючи правосуддя (стаття 129 Конституції України). Аналогічний припис є у частині першій статті 10 ЦПК України.
54. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є правова визначеність (legal certainty), яка вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності. Кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року 
№ 2-р/2017, абзац шостий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 червня 2019 року № 6-р/2019).
55. Процедурний аспект принципу верховенства права базується на тому, що вимоги правотворчої та правозастосовної практики повинні відповідати певним стандартам, як-от: заборона зворотної дії закону; вимога ясності та несуперечності закону; вимога щодо однакового застосування закону тощо.
56. За висновками Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство має бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей [див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «C. G. та інші проти Болгарії» від 24 квітня 2008 року (заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» від 09 січня 2013 року (заява № 21722/11, § 170)].
57. ЄСПЛ неодноразово зауважував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» від 28 листопада 1999 року, заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення ЄСПЛ у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії» від 29 листопада 2016 року, заява № 76943/11, § 123). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення ЄСПЛ у справі «С. В. проти Сполученого Королівства» від 22 листопада 1995 року, заява № 20166/92, § 36).
58. Формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці [див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року (Cantoni v. France, заява № 17862/91, § 31, 32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, заява № 20372/11, § 65].
59. Суперечливі рішення національних судів, особливо судів найвищих інстанцій, можуть становити порушення вимоги щодо справедливого суду, яку сформульовано в пункті 1 статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Шахін і Шахін проти Туреччини»).
60. У рішенні від 30 квітня 2019 року у справі «Аксіс та інші проти Туреччини» (Aksis and other v. Turkey, заява № 4529/06, § 53-56) ЄСПЛ наголосив на тому, що очевидні суперечності у прецедентній практиці вищого суду та невиконання механізму, спрямованого на забезпечення гармонізації судової практики стали причиною порушення прав громадян на справедливий судовий розгляд.
61. Велика Палата Верховного Суду мала б ураховувати зазначені висновки ЄСПЛ при визначенні власної ролі у реалізації основних завдань, покладених на Верховний Суд, зокрема щодо забезпечення сталості та єдності судової практики, відтак і при оцінці обґрунтованості підстав передачі справи на її розгляд у цій справі.
62. Слід наголосити, що, приймаючи ухвалу від 10 грудня 2025 року у справі № 686/31012/20 (провадження № 14-135цс25), Велика Палата Верховного Суду, окрім фактичного ігнорування своєї основної функції із забезпечення сталості та єдності судової практики, не врахувала також, що єдиним можливим процесуальним механізмом подолання існуючих розбіжностей у правозастосуванні касаційних судів різних юрисдикцій є вирішення такої справи саме Великою Палатою Верховного Суду.
63. З урахуванням наведеного вважаємо, що Великій Палаті Верховного Суду потрібно було прийняти справу № 686/31012/20 до розгляду, здійснивши належний аналіз підстав її передачі Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду та розбіжностей у судовій практиці касаційних судів різних юрисдикцій щодо можливості повторного оскарження у касаційному порядку судового рішення після закриття касаційного провадження - крізь призму покладених на Верховний Суд завдань із забезпечення єдності судової практики, а також принципів юридичної визначеності та верховенства права.
64. При цьому слід ураховувати, що однакове застосування закону всіма інституціями, зокрема судом, забезпечує загальнообов`язковість законодавчих приписів, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права.
ВИСНОВКИ
65. Ураховуючи наведене, вважаємо, що Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 10 грудня 2025 року навів достатнє обґрунтування необхідності розгляду цієї справи Великою Палатою Верховного Суду для вирішення питання щодо можливості повторного оскарження у касаційному порядку судового рішення після закриття касаційного провадження.
66. Отже, Велика Палата Верховного Суду мала прийняти справу № 686/31012/20 (провадження № 14-135цс25) до розгляду, а не повертати її відповідній колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з формальних підстав.
 
Судді:                                                                                         О. О. Банасько
 
В. В. Король
 
І. В. Ткач