ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

21 січня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 334/9754/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Шальєвої В.А.,
суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Запоріжжя від 20 листопада 2025 року (суддя Фетісов М.В.) в справі № 334/9754/25 за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду міста Запоріжжя в порядку адміністративного судочинства із заявою про визнання постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 334/5231/13-п від 15 липня 2013 року та постанови Запорізького апеляційного суду № 334/5231/13-п від 23 серпня 2013 року, виданої 04 вересня 2013 року, такими, що не підлягають виконанню повністю.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Запоріжжя від 20 листопада 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі.
В апеляційній скарзі заявник просить скасувати ухвалу з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апелянт звертає увагу, що вона є такою, що не підлягає притягненню до адміністративної відповідальності, з огляду на постанову Запорізького апеляційного суду від 02 вересня 2022 року по справі № 334/5231/13-п (після розгляду справи в Європейському Суді), а відмова суду першої інстанції у розгляді питання є безпідставною.
Також зауважує, що порядок вирішення таких питань КУпАП не врегульовано, тому вважає, що це питання має бути вирішено саме в порядку адміністративного судочинства.
Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Оскільки заявник просить вирішити питання про визнання виконавчих документів у справі про адміністративне правопорушення такими, що не підлягають виконанню, що не передбачено вимогами Розділу IV «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах» КАС України, суд першої інстанції дійшов висновку, що заява не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Суд визнає висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що постановою Запорізького апеляційного суду від 23 серпня 2013 року у справі № 334/5231/13-а скасовано постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2013 року.
Визнано винною ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 483 МК України, накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 100 відсотків вартості товару – «ніобій нікелева лігатура, вага нетто 1000 кг, вага чистого Nb-666 кг, вміст Nb-66,6%, Ni-32,0%, інші елементи 1,4%, лот 03.001707», тобто 487052,87 грн, з конфіскацією цього товару.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 27 липня 2022 року заяву ОСОБА_1 постанову Апеляційного суду Запорізької області від 23 серпня 2013 року щодо ОСОБА_1 скасовано, справу про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 483 МК, передано на новий розгляд до Запорізького апеляційного суду.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 02 вересня 2022 року у справі № 334/5231/13-а скасовано постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2013 року.
ОСОБА_1 визнано винуватою у вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 483 МК України.
На підставі ст. 38, п. 7 ст. 247 КУпАП та ч. 2 ст. 467 МК України у зв`язку із закінченням строків накладення стягнення провадження у справі закрито.
Постанови пред`являлися неодноразово на примусове виконання до відділів державної виконавчої служби (виконавчі провадження №№ № 40248868, 44921196, 55158781, 55447186, 56385192, 57033283, 57654132, 58716539, 62164262). 
Останній раз постановою ДВС від 24 грудня 2020 року ВП №62164252 повернуто виконавчий документ - постанову № 334/5231/13-п від 15 липня 2013 року стягувачу на підставі ч. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Спірним в цій справі є питання, у якій юрисдикції має бути розглянута заява про визнання виконавчого документу, яким є постанова суду про накладення адміністративного стягнення, таким, що не підлягає виконанню.
За положеннями абзацу першого частини першої статті 374 КАС України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.
Частиною другою статті 374 КАС України встановлено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. 
Стаття 374 міститься у розділі розділу IV «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах» КАС України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Як вказано вище, питання, що пропонує вирішити заявник, стосується визнання виконавчого документи таким, що не підлягає виконанню. При цьому виконавчим документом є постанова суду про накладення адміністративного стягнення у справі про порушення митних правил.
Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та Митним кодексом України не врегульовано питання визнання постанов про накладення адміністративного стягнення як виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню.
Разом з тим, статтею 302 КУпАП установлено, що за наявності обставин, зазначених у пунктах 5, 6 і 9 статті 247 цього Кодексу, орган (посадова особа), який виніс постанову про накладення адміністративного стягнення, припиняє її виконання.
За положеннями пунктів 5, 6, 9 статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: видання акта амністії, якщо він усуває застосування адміністративного стягнення; скасування акта, який встановлює адміністративну відповідальність; смерть особи, щодо якої було розпочато провадження в справі.
Відповідно до статті 304 КУпАП питання, зв`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову.
Відтак, за загальним правилом, питання, зв`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, має вирішувати органом чи посадова особа, який виніс постанову, в цьому випадку - суд, й саме в порядку, передбаченому КУпАП.
Відповідно, не може бути розглянуто питання визнання виконавчого документу, яким є постанова про накладення адміністративного стягнення, таким, що не підлягає виконанню, в порядку адміністративного судочинства.
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість розгляду в порядку, передбаченому статтею 374 КАС України, питання про визнання виконавчого документу, яким є постанова про накладення адміністративного стягнення, таким, що не підлягає виконанню.
Судом першої інстанції відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України, яка регулює питання відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, тобто в порядку позовного провадження.
Подана позивачем заява відноситься до питань, пов`язаних з виконанням судових рішень, а процесуальним законом не установлено порядок відмови у розгляді спірного питання з підстав порушення юрисдикції, тому застосування судом першої інстанції приписів статті 170 КАС України не є тим порушенням, що тягне за собою скасування ухвали.
Разом з тим, суд зауважує, що судом першої інстанції не роз`яснено заявнику, в порядку якого судочинства має бути розглянуто порушене нею питання.
Усуваючи цю помилку, суд роз`яснює заявнику, що порушене нею питання має вирішуватися відповідно до статті 304 КУпАП, а саме органом (посадовою особою), який виніс постанову у порядку, передбаченому КУпАП.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, ухвала постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Запоріжжя від 20 листопада 2025 року в справі № 334/9754/25 залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду міста Запоріжжя від 20 листопада 2025 року в справі № 334/9754/25 за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати ухвалення 21 січня 2026 року та касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 21 січня 2026 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва 

суддя В.Є. Чередниченко 

суддя С.М. Іванов