ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/1907/25  Номер провадження 22-ц/814/1128/26	Головуючий у 1-й інстанції Миркушіна Н. С.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача Дорош А. І.
Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.
при секретарі: Коротун І. В. 

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Цокало Тетяни Михайлівни

на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 07 жовтня 2025 року, ухвалене суддею Миркушіною Н. С., повний текст рішення складений – 07 жовтня 2025 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

21.08.2025 ТОВ «Лінеура Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Лінеура Україна» заборгованість за договором №5449169 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 09.04.2025 у розмірі 99 138,96 грн, з яких: за тілом кредиту – 39 999,99 грн, за процентами – 39 138,97 грн, штраф – 20 000 грн; стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Лінеура Україна» сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 грн (а.с. 2-6).

Позовна заява мотивована тим, що 09.04.2025 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір №5449169 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до якого Товариство надало відповідачу грошові кошти в національній валюті гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені (п.1.2 договору). Договір укладено за допомогою інформаційно-комунікаційної системи Товариств. Перед укладенням кредитного договору Товариство шляхом розміщення на власному офіційному інтернет-сайті за посиланням: www.credit7.ua надало відповідачу доступ до інформації, необхідної для укладення кредитного договору, де міститься інформація про перелік, умови та порядок надання фінансових послуг, оприлюднено Правила надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Лінеура Україна» та примірні кредитні договори, які укладає Товариство за вибором клієнтів. Окрім цього, перед підписанням кредитного договору в ІКС Товариства відповідач підтвердила письмово своє ознайомлення з інформацією про розмір процентної ставки та порядок нарахування і сплати процентів, розмір штрафних санкцій за невиконання договору, вартість кредиту, строк кредиту та згоду з умовами договору, шляхом проставляння відповідної відмітки в чек-боксі та натискання клавіши. Договір містить усі істотні умови кредитного договору, що визначені Законами України «Про споживче кредитування» та «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг»: предмет договору, сума кредиту – 40 000,00 грн (п.1.2), строк кредиту – 360 днів з періодичністю платежів кожні 30 днів (п.1.3), мета отримання кредиту – споживчі (особисті) потреби (п.1.8), тип процентної ставки - фіксована, визначені орієнтовна реальна ставка та загальна вартість кредиту (п.1.5, п.1.6). Пунктом 1.4 договору погодження процентні ставки за користування кредитом у розмірі 0,95% в день% в день за стандартною процентною ставкою від суми кредиту. Відповідно до п.2.1. договору кредит надається Товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки. Пунктом 2.4 договору визначено, що кредит вважається наданим в день перерахування Товариством суми кредиту (загального розміру) за реквізитами, згідно з п.2.1 договору. Товариство виконало взяті на себе зобов`язання за договором №5449169 та через платіжного провайдера ТОВ «Пейтек» здійснило перерахування грошових коштів на картку відповідача в сумі 40 000,00 грн. Пунктом 1.4 договору сторонами погоджена процентна ставка за користування кредитом в розмірі 0,95% в день. Станом на дату подачі позову зобов`язання відповідача за договором залишаються невиконаними, чим порушуються права Товариства. Станом на 19.08.2025 заборгованість відповідача перед Товариством за договором за договором не погашена та станом на день подання позовної заяви становить 99 138,96 грн, з яких: - за тілом кредиту – 39 999,99 грн; - за процентами – 39 138,97 грн; - штраф – 20 000,00 грн.

26.09.2025 до Хорольського районного суду Полтавської області надійшла заява ТОВ «Лінеура Україна» про зменшення розміру позовних вимог, в якій просило суд зменшити розмір позовних вимог, виклавши в наступній редакції прохальну частину позовної заяви, а саме п.1 позовної заява: - стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Лінеура Україна» заборгованість за договором №5449169 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 09.04.2025 у розмірі 79 138,96 грн, з яких за тілом кредиту – 39 999,99 грн, за процентами – 39 138,97 грн (а.с. 104-105).

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 07 жовтня 2025 року уточнений позов ТОВ «Лінеура Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Лінеура Україна» заборгованість за кредитним договором №5449169 від 09.04.2025 в сумі 79 138, 96 грн, яка складається наступного: 39 999,99 грн - заборгованість за тілом кредиту; 39 138,97 грн - заборгованість за процентами.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Лінеура Україна» судовий збір в сумі 1933,71 грн.
Стягнуто з ТОВ «Лінеура Україна» на користь ОСОБА_1 , витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 1815,63 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку з тим, що позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, несвоєчасно та не в повному обсязі погашала кредит станом на 22.09.2025, згідно заяви про зменшення позовних вимог, вона заборгувала позивачу по вищевказаному зобов`язанню 79 138, 96 грн, в тому числі: 39 999,99 грн - заборгованість за тілом кредиту; 39 138,97 грн - заборгованість за процентами.Правильність проведення позивачем розрахунку заборгованості по кредиту відповідачем належними та допустимими доказами не спростована, на спростування уточненого розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «Лінеура Україна», відповідач заперечень до суду не подала. З врахуванням вказаного, суд першої інстанції вважав, що зазначена сума заборгованості обрахована правильно і, оскільки ОСОБА_1 істотно порушила умови договору, зокрема односторонньо відмовилася від зобов`язання по поверненню отриманого кредиту, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для примусового стягнення з визначеної позивачем заборгованості за кредитом та заборгованості по сплаті за користуванням кредитом.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Цокало Т.М, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції змінити в частині стягнення заборгованості по процентах.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем надано разом з позовною заявою вимогу первісного кредитора від 17.07.2025 за вих. №3610, яку Хорольський районний суд Полтавської області не дослідив та не надав свою правову оцінку. Відповідно до наданої вимоги, розмір заборгованості станом на 17.07.2025 за договором №5449169 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 09.04.2025 складає 86 599,29 грн, яка складається з: тіла кредиту – 39 999,99 грн, прострочені проценти – 26 599,30 грн, штрафні санкції – 20 000,00 грн. Позивач ТОВ «Лінеура Україна» надав вимогу відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, за якою розмір прострочених процентів становить 26 599,30 грн, а отже нарахування відсотків у подальшому є неправомірним. Натомість суд першої інстанції не врахував висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 (справа №444/9519/12, провадження №14-10цс18), від 04.07.2018 (провадження №14-154цс18) та від 31.10.2018 (провадження №14-318цс18), задовольнив позовні вимоги в частині стягнення відсотків у розмірі 39 138,97 грн, що є незаконним та необгрунтованим, тому рішення в цій частині підлягає зміні шляхом зменшення відсотків до 26 599,30 грн. Також просить стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 575,93 грн та професійної правничої допомоги у розмірі 5 000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Лінеура Україна» просить її залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «Лінеура Україна» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала кредитний договір №5449169 від 09.04.2025, відповідно до якого Товариство надало їй кредит (а.с. 14-27).

Відповідач з умовами договору, укладеного з позивачем, була ознайомлена та з ними погодилася. Зазначені умови договору не визнані недійсними в установленому законом порядку.

У зв`язку з тим, що позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконувала свої зобов`язання за вищевказаним кредитним договором, несвоєчасно та не в повному обсязі погашала кредит станом на 22.09.2025, згідно заяви про зменшення позовних вимог (а.с. 104-105), вона заборгувала позивачу по вищевказаному зобов`язанню 79 138,96 грн, в тому числі: 39 999,99 грн - заборгованість за тілом кредиту; 39 138,97 грн - заборгованість за процентами (а.с. 56-58).

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

За змістом ст.ст. 6, 627 ЦК України - сторони є вільними в укладенні договору.

Відповідно ч.1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно ч.1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень ст. 526, ч.1 ст. 625 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно вимог ст.ст. 1054, 1055, 1049, 546 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати позичальникові грошові кошти (кредит) у розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно ч.1 ст. 1048 ЦК України пзикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно ч.1 ст. 1050 ЦК України ящо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно ч.1 ст. 1050 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за нарахованими процентами, виходячи з наступного.

Предметом позову є стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Лінеура Україна» заборгованості за договором №5449169 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 09.04.2025 у розмірі 79 138,96 грн, з яких: за тілом кредиту – 39 999,99 грн, за процентами – 39 138,97 грн.

Предметом апеляційного перегляду є законність і обгрунтованість рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 07 жовтня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Лінеура Україна» процентів у розмірі 39 138,97 грн згідно умов договору №5449169 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 09.04.2025. 

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Згідно ч.1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин 1,2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 07.10.2020 у справі №127/33824/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, щодо дійсності якого заперечує відповідач, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було укладено договір №5449169 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 09.04.2025, за умовами якого відповідач отримала грошові кошти шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок, зареєстрований для цієї мети в особистому кабінеті (а.с. 14-27).

Вказаний договір було укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, які були надіслані ОСОБА_1 .

Так, згідно матеріалів справи встановлено, що договір №5449169 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 09.04.2025 підписано відповідачем ОСОБА_1 електронним підписом шляхом введення одноразового ідентифікатора 19306, тобто з дотриманням вимог ч.ч. 6,8 ст. 11, ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до п.п. 1.2. п.1. договору, Товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити комісію (якщо передбачена договором) і проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сума кредиту (загальний розмір) складає 40 000 грн.

Згідно з п.п. 1.3. п.1. договору, строк кредитування (строк, на який надається кредит): 360 днів.

Відповідно до п.п. 1.4.1 п.1. договору, стандартна процентна ставка становить 0,95% за кожен день користування кредитом та застосовується в межах всього строку кредитування, вказаного в п.1.3. цього договору.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 40 000 грн підтверджується листом від 17.07.2025 за вих. №20250717-1371 ТОВ «Пейтек» (а.с. 30).

Кредитодавець виконав своє зобов`язання за кредитним договором та надав відповідачу кредитні кошти згідно умов кредитного договору.

Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» вказані договори прирівнюється до укладених в письмовій формі.

Виходячи із вищенаведених положень чинного законодавства та встановлених фактичних обставин справи, вбачається, що відповідачем було укладено в електронній формі договір №5449169 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 09.04.2025 на суму кредиту 40 000 грн, отримано кредитні кошти за договором у вказаному розмірі на зазначений відповідачем картковий рахунок, зареєстрований позичальником в особистому кабінеті. При цьому, вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого є неможливим без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.

З врахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами справи підтверджується, що між сторонами укладено кредитний договір, відповідач ознайомилася і погодився з умовами договору, а подані позивачем паперові копії електронних документів є допустимими письмовими доказами відповідно до ч.13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».

Разом з цим, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за нарахованими відсотками згідно договору №5449169 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 09.04.2025 у розмірі 39 138,97 грн.

Розділом 6 договору №5449169 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 09.04.2025 передбачено що, сторони несуть відповідальність за порушення умов цього договору згідно з чинним законодавством України та цим договором (п.6.1 договору).

У випадку невиконання та/або неналежного виконання (прострочення виконання) клієнтом свої грошових зобов`язань за договором товариство має право нарахувати, а клієнт зобов`язаний на вимогу товариства сплатити товариству штраф: у розмірі 75% від суми невиконаного та/або неналежно виконаного грошового зобов`язання на 2-й день кожного факту такого невиконання та/або неналежного виконання.

По справі вбачається, що ТОВ «Лінеура Україна» направило ОСОБА_1 вимогу за вих.№3610 від 17.07.2025, згідно якої розмір заборгованості станом на 17.07.2025 за договором №5449169 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 09.04.2025 складає 86 599,29 грн, яка складається з: тіла кредиту – 39 999,99 грн, прострочені проценти – 26 599,30 грн, штрафні санкції – 20 000,00 грн (а.с. 40).

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 (справа №444/9519/12, провадження №14-10цс18), від 04.07.2018 (провадження №14-154цс18) та від 31.10.2018 (провадження №14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 (п.88) зроблено наступний правовий висновок: визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Якщо кредитний договір має домовленість, що передбачає закінчення строку кредитування поверненням позичальником кредитних коштів і кредитор не направляв у порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України вимогу, а вживав інші заходи досудового врегулювання, то за таких обставин слід дійти висновку про правомірність нарахування банком процентів за користування кредитними коштами боржником. Тобто немає вимоги, оформленої відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК, та немає строку закінчення кредитного договору, то нарахування процентів банком можливе до повернення позичених коштів.

Таким чином, ТОВ «Лінеура Україна» надало вимогу відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, за якою розмір прострочених процентів становить 26 599,30 грн, а тому нарахування відсотків за період з 18.07.2025 по 19.08.2025 є неправомірним.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції про задоволення позову в частині стягнення відсотків прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення в цій частині нового рішення по суті позовних вимог.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно матеріалів справи, ТОВ «Лінеура Україна» сплатило 2 422,40 грн судового збору при подачі позову до суду першої інстанції (а.с. 1), при зверненні до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 575,93 грн за подачу апеляційної скарги (а.с. 135).

У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «Лінеура Україна» підлягає пропорційному стягненню 2 038,45 грн судового збору за подачу позову до суду першої інстанції. Також з ТОВ «Лінеура Україна» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 575,93 грн судового збору за подачу апеляційної скарги. Шляхом взаємозаліку, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Лінеура Україна» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1462,52 грн.

Згідно з ч.1, п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу, надану адвокатом Цокало Т.М. відповідачу ОСОБА_1 , підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141, 142 ЦПК України. 

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Цивільно-процесуальне законодавство встановлює критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм.

Таким чином, при вирішенні питання визначення суми відшкодування витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з фінансового стану обох сторін, поведінки сторін під час судового процесу тощо.

Верховний Суд у постановах від 07.11.2019 у справі №905/1795/18, від 08.04.2020 у справі №922/2685/19, додатковій постанові від 14.04.2022 у справі №755/18750/20 сформував висновок про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Дослідивши матеріали справи, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом Цокало Т.М. документів, їх значення для спору, колегія суддів приходить до висновку про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 5 000 грн є неспівмірним із складністю справи; виконаними адвокатом роботами (наданими послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Разом з тим, колегія суддів враховує, що позивачем ТОВ «Лінеура Україна» заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Оцінюючи співмірність визначеного розміру відшкодування витрат на правничу допомогу, апеляційний суд, перш за все, виходить з того, що спір у цій справі не належить до категорій справ значної складності, обсяг матеріалів справи не є значним.

На підставі викладеного та враховуючи принципи розумності, справедливості та пропорційності, колегія суддів вважає, що до стягнення з позивача ТОВ «Лінеура Україна» на користь відповідача ОСОБА_1 належить 3 000 грн понесених витрат (визначена з урахуванням критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, співмірності між обсягом роботи, проведеної адвокатом і заявленими витратами, здійсненими на оплату адвокатських послуг, складності справи).

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 4, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Цокало Тетяни Михайлівни – задовольнити.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 07 жовтня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 39 138,97 грн та в частині стягнення судових витрат у розмірі 1933,71 грн - скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами – задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 26 599,30 грн та судовий збір у розмірі 1462,52 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 3 000 грн.

В іншій частині рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 07 жовтня 2025 року не оскаржувалося та не переглядалося.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, то касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2026 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов