ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/609/26 Справа № 175/9337/24 	  	Головуючий у першій інстанції: Бойко О. М. Суддя-доповідач:  Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого –    Красвітної Т.П., 
суддів:     Городничої В.С., Гапонова А.В.,
за участю секретаря   Марченко С.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у складі судді Бойка О.М. від 16 квітня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,– 

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він, відповідно до наказу №82к від 28.12.2015 року, був призначений на посаду директора територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, але розпорядженням голови Індустріальної районної ради у місті Дніпрі ради №188-рк від 03.09.2018 року був безпідставно звільнений. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07.09.2022 у справі №175/3500/18 скасовано розпорядження голови Індустріальної районної у місті Дніпрі ради №188-рк від 03.09.2018 року про звільнення ОСОБА_3 з посади директора територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг); поновлено позивача на попередньому місці роботи на посаді Директора територіального центру соціального обслуговування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради. Стягнуто також з Індустріальної районної у місті Дніпрі ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення з 03 вересня 2018 року по 07 вересня 2022 року в сумі 498775,42 грн., без урахування обов?язкових платежів (податків та зборів). Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області ухвалою від 22.12.2022 року в справі №175/3500/18, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 28.06.2023 року, постановив замінити сторону боржника у цивільній справі №175/3500/18 з Індустріальної районної у місті Дніпрі ради на її правонаступника - Лівобережну адміністрацію Дніпровської міської ради. Позивач стверджує, що він неодноразово звертався до Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради з проханням поновити його на роботі, відповідно до рішення суду. Проте, відповідач постійно йому відмовляв, посилаючись на те, що у них відсутня посада директора територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг), а надати йому рівнозначну посаду вони також не можуть через те, що у них відсутні вакантні місця. ОСОБА_1 звернувся до Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради з листом від 01 березня 2024 року, в якому він просив негайно поновити його на роботі, відповідно до вказаних вище рішень. 20 березня 2024 року від Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради надійшла відповідь, якою відповідач повідомив, що подав заяву про перегляд постанови Дніпровського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року по справі №175/3500/18 та будуть чекати на відповідне судове рішення. Позивач не згодний з такими діями відповідача, мотивами та причинами відмови відповідача негайно поновити позивача на роботі, вважає дії відповідача протиправними та протизаконними, з огляду на наступне. Відповідач по вказаній справі - Індустріальна районна у місті Дніпрі рада та її виконавчий комітет Індустріальної районної у місті Дніпрі ради на сьогоднішній день знаходяться в стадії ліквідації на підставі розпорядження міського голови від 13.11.2020 року №1323-р «Про створення комісії з припинення юридичних осіб - комітет Індустріальної районної у місті Дніпрі ради та її виконавчого комітету». Таким чином, враховуючи, що позовна заява була подана до Індустріальної районної у місті Дніпрі ради ще в 2018 році, а процедуру ліквідації відносно неї розпочато тільки в листопаді 2020 року, то такий відповідач був належним в розумінні норм ЦПК України. В той же час, на підставі рішення Дніпровської міської ради за №80/60 від 02.09.2020 року правонаступником Індустріальної районної у місті Дніпрі ради було визнано Адміністрацію Індустріального району Дніпровської міської ради. Після цього, на підставі рішення Дніпровської міської ради за №71/4 від 24.02.2021 року правонаступником Адміністрації Індустріального району Дніпровської міської ради було визнано Лівобережну адміністрацію Дніпровської міської ради. Вже на 07 вересня 2022 року правонаступником відповідача - Індустріальної районної у місті Дніпрі ради була Лівобережна адміністрація Дніпровської міської ради. Даний факт був також встановлений відповідними рішеннями Дніпровської міської ради №80/60 від 02.09.2020 року та №71/4 від 24.02.2021 року. Проте, після звернення ОСОБА_1 до Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, посадовими особами відповідача йому було відмовлено у поновленні на роботі, оскільки вони, в тому числі, не визнавали себе правонаступниками Індустріальної районної у місті Дніпрі ради. З моменту набрання законної сили постанови Дніпровського апеляційного суду (07.09.2022) по дату подання даної позовної заяви (19.06.2024) минуло 466 робочих днів, проте, позивач так і не був поновлений на попередньому місці роботи, або на будь-якій іншій рівнозначній посаді та фактично так і не був допущений до виконання попередніх обов?язків саме через протиправні дії відповідача, який відмовляється поновити на роботі позивача та взагалі всіляко намагається уникнути від виконання законного рішення суду. ОСОБА_1 так і не отримав жодної виплати від відповідача присуджених йому грошових коштів за час вимушеного прогулу. Таким чином, обставини, які виникли внаслідок непоновлення на роботі позивача та невиплати компенсаційних грошових коштів відповідачем є такими, що погіршують майнове становище позивача та одночасно збільшують суму стягнення грошових коштів (компенсації) за час вимушеного прогулу. Відповідно, бездіяльність та протиправні дії відповідача збільшили період, за який відповідач повинен сплатити позивачу розмір суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме з моменту набрання законної сили постанови Дніпровського апеляційного суду по справі №175/3500/18 від 07 вересня 2022 року до моменту подання цієї позовної заяви. Також, позивач вважає, що з відповідача слід стягнути моральну шкоду, оскільки вже протягом тривалого часу його не поновлюють на робочому місці та не відшкодовують компенсаційні виплати. Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.09.2022 року по 19.06.2024 року в розмірі 244920,28 грн, а також моральну шкоду в розмірі 73369,57 грн.
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2025 року позовні вимоги залишено без задоволення. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_1 , відповідно до наказу №82к від 28.12.2015 року був призначений на посаду директора територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, але розпорядженням голови Індустріальної районної ради у місті Дніпрі ради №188-рк від 03.09.2018 року був звільнений (а.с. 18-20). 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07.09.2022 у справі №175/3500/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2021 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про скасування розпорядження про звільнення, про поновлення на посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено частково. Вирішено скасувати розпорядження голови Індустріальної районної у місті Дніпрі ради № 188-рк від 03.09.2018 про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на попередньому місці роботи на посаді Директора територіального центру соціального обслуговування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради. Стягнуто з Індустріальної районної у місті Дніпрі ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення з 03 вересня 2018 року по 07 вересня 2022 року в сумі 498775,42 грн., без урахування обов`язкових платежів (податків та зборів). В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Індустріальної районної у місті Дніпрі ради судовий збір на користь держави в розмірі 2202,50 грн (а.с. 18-20). 
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, вказана вище постанова Дніпровського апеляційного суду від 07.09.2022 у справі №175/3500/18 не оскаржувалась та набрала законної сили 07.09.2022. 
26 жовтня 2022 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області видано виконавчий лист №175/3500/18 про поновлення ОСОБА_1 на попередньому місці роботи на посаді Директора територіального центру соціального обслуговування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради (а.с. 30). 
Також установлено, що ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2022 року, залишеною в силі постановою Верховного Суду від 28 червня 2023 року, у справі №175/3500/18 заяву ОСОБА_1 задоволено, постановлено замінити сторону боржника у цивільній справі №175/3500/18 з Індустріальної районної у місті Дніпрі ради (код ЄДРПОУ 04052465) на його правонаступника Лівобережну адміністрацію Дніпровської міської ради, (код ЄДРПОУ 44378972) (а.с. 21-23, 24-29). 
ОСОБА_1 звернувся до Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради із заявою про негайне виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 07.09.2022 у справі №175/3500/18 та поновлення його на роботі (а.с. 31-32). 
Листом Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради від 20 березня 2024 року №12/25-11 повідомлено позивачу, зокрема, що відповідач подав заяву про перегляд постанови Дніпровського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року №175/3500/18 та повідомив також, що Лівобережна адміністрація Дніпровської міської ради обов`язково буде вживати всі заходи для можливого поновлення позивача на роботі, але після надання апеляційним судом відповідного судового рішення (а.с. 33). 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року №175/3500/18 відмовлено у відкритті провадження за заявою Лівобережна адміністрація Дніпровської міської ради, яка є правонаступником Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про скасування розпорядження про звільнення, про поновлення на посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 34-35). 
07 червня 2024 року ухвалою Верховного Суду в справі № 175/3500/18 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогул (а.с. 34-35). 
За змістом листа УДКСУ в Індустріальному районі м. Дніпра від 19.08.2024 №06-23-06/641, зокрема, управлінням 14.02.2024 були стягнуті кошти в розмірі 20125,00 грн, 13.02.2024 були стягнуті кошти в розмірі 4875,00 грн, 23.12.2023 були стягнуті кошти в розмірі 3622,50 грн, 22.12.2023 були стягнуті кошти в розмірі 877,50 грн; станом на серпень 2024 року залишок коштів, які підлягають до стягнення 469275,42 грн (а.с. 68). 
Листом УДКСУ в Індустріальному районі м. Дніпра №02-15-06/88 від 03.02.2025 року повідомлено, що згідно виконавчого листа, виданого 30 вересня 2022 року по справі №175/3500/18 Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області, щодо примусового стягнення з Індустріальної районної у місті Дніпрі ради на користь ОСОБА_1 - середнього заробітку за час вимушеного прогулу з моменту звільнення з 03.09.2018 року по 07.09.2022 року та ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по справі №175/3500/18 від 22.12.2022 року про зміну сторони боржника з Індустріальної районної у місті Дніпрі ради на його правонаступника Лівобережну адміністрацію Дніпровської міської, були стягнуті кошти в розмірі 469275,42 грн з Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради в повному обсязі (а.с. 127). 
Відповідачем також надано копію наказу Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради від 26.09.2024 №32-нк "Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ", відповідно до якого скасовано розпорядження голови Індустріального району у місті Дніпрі ради від 03.09.2018 №188-рк "Про звільнення ОСОБА_1 "; поновлено позивача на посаді водія автотранспортних засобів господарського відділу управління з питань інфраструктури та житлово-комунального господарства Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради з 27 вересня 2024 року (а.с. 214-215). 
Наказом Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради від 16.10.2024 №33-нк скасовано вказаний вище наказ Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради від 26.09.2024 №32-нк (а.с. 216-217). 
Також установлено, що ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2025 року задоволено заяву Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Визнано виконавчий лист у цивільній справі №175/3500/18 за позовом ОСОБА_1 до Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про скасування розпорядження про звільнення, про поновлення на посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу від 04.07.2024 таким, що не підлягає виконанню (а.с. 115-117). 
Судом апеляційної інстанції оглянуто цивільну справу №175/3500/18, вказана вище ухвала Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2025 року не оскаржувалась та набрала законної сили. 
За положеннями частини 2 статті 235 КЗпП України, при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. 
Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. 
Така позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 та від 22 листопада 2017 року у справі № 299/967/15 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16. 
Середній заробіток за ч. 2 ст. 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло в працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.
Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням роботодавцем законодавства про працю та про оплату праці. 
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 8 лютого 2022 року у справі №755/12623/19. 
Стаття 236 КЗпП України передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (висновок Верховного Суду України у постанові від 1 липня 2015 року у справі №6-435цс15). 
У даній цивільній справі позивачем, зокрема, заявлено вимогу про стягнення на його користь з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.09.2022 року по 19.06.2024 року в розмірі 244920,28 грн. 
Правовий аналіз норм частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України дозволяє стверджувати, що вимушеному прогулу повинно передувати розірвання трудового договору, тобто звільнення працівника на підставі відповідного рішення (наказу).
Вимушений прогул визначається як часовий відрізок, протягом якого людина позбавлена можливості працювати, внаслідок рішення керівника або уповноваженого ним органу.
Дане поняття актуально в наступних випадках: незаконна відмова прийняти співробітника на роботу; несвоєчасне оформлення трудового договору; незаконне усунення від роботи; незаконне звільнення, переведення на інше місце роботи; затримка видачі трудової книжки; некоректне формулювання причини звільнення в трудовій книжці, яка не дозволяє співробітнику влаштується на нову роботу. 
Тобто, вимушений прогул відбувається виключно з вини роботодавця, який незаконно звільнив працюючого працівника. Тому, саме за цей час працівник має безумовне право отримати заробітну плату за вимушений прогул (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 серпня 2023 року у справі №683/1256/22 (провадження №61-4759св23)). 
Обґрунтування позовної заяви щодо наявності правових підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за додатковий період (після ухвалення судового рішення про поновлення на роботі) не заслуговують на увагу, з огляду на те, що такі виплати стягуються у разі поновлення на роботі, як взаємопов?язаної вимоги. Тобто, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу має місце у випадку поновлення на роботі.
3 07.09.2022 і по час розгляду справи позивач не працював в Лівобережній адміністрації Дніпровської міської ради, трудовий договір з ним не укладався і, відповідно, наказ про його звільнення не видавався. Тобто, жодних трудових правовідносин між сторонами не існувало. 
Зі змісту постанови Дніпровського апеляційного суду від 07.09.2022 по справі №175/3500/18 убачається, що ОСОБА_1 працював на посаді директора територіального центру соціального обслуговування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради.
Територіальний центр соціального обслуговування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради був окремою юридичною особою, яку ліквідовано 08.07.2019.
Ліквідація - це одна з форм припинення юридичної особи. Ліквідація юридичних осіб здійснюється без переходу прав та обов?язків підприємства, що ліквідується, до інших осіб, тобто без правонаступництва. При ліквідації підприємства його права та обов?язки припиняються.
Замість ліквідованого територіального центру Дніпровської міською радою було утворено нову юридичну особу - Комунальну установу «Дніпровський міський територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» Дніпровської міської ради. Позивач не був переведений на роботу до новоутвореної комунальної установи. 
Відповідно до ст. 240-1 КЗпП України у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов?язує ліквідаційну комісію або роботодавця (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу.
На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України «Про зайнятість населення». 
При ліквідації підприємства, установи, організації правила пункту 1 ст. 40 КЗпП України можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не в праві вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку. 
Згідно з вимогами частини третьої статті 49-2 КЗпП України, при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Як установлено судом, розпорядженням міського голови від 25.11.2020 №2-25/11-рк ОСОБА_1 був призначений на посаду голови адміністрації Індустріального району Дніпровської міської ради.
Згідно з рішенням Дніпровської міської ради від 02.09.2020 №81/60, Адміністрація Індустріального району Дніпровської міської ради є правонаступником Індустріальної районної у місті Дніпрі ради та виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, у зв?язку з їх реорганізацією шляхом приєднання. 
Лівобережна адміністрація Дніпровської міської ради була утворена 06.07.2021.
Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22.12.2022, залишеною в силі постановою Верховного суду від 28.06.2023, замінено сторону боржника по цивільній справі №175/3500/18 з Індустріальної районної у місті Дніпрі ради на Лівобережну адміністрацію Дніпровської міської ради. 
28 лютого 2025 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області визнано виконавчий лист у цивільній справі №175/3500/18 за позовом ОСОБА_1 до Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про скасування розпорядження про звільнення, про поновлення на посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу від 04.07.2024 таким, що не підлягає виконанню (а.с. 115-117). Дана ухвала позивачем не оскаржувалась та набрала законної сили. 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог; встановивши, що у цивільній справі №175/3500/18 судовим рішенням, яке набрало законної сили (постанова Дніпровського апеляційного суду від 07.09.2022), було встановлено незаконність звільнення ОСОБА_1 , поновлено його на попередньому місці роботи та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.09.2018 року по 07.09.2022 року в сумі 498775,42 грн, без урахування обов`язкових платежів (податків та зборів); враховуючи, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у разі поновлення на роботі, як взаємопов?язаної вимоги; встановивши також, що виконавчий лист у справі №175/3500/18 про скасування розпорядження про звільнення, про поновлення на посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу від 04.07.2024 визнано таким, що не підлягає виконанню, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з дня прийняття вказаної постанови апеляційного суду 07.09.2022 по 19.06.2024 року в розмірі 244920,28 грн. 
Статтею 236 КЗпП України встановлено спеціальний вид відповідальності за «затримку виконання рішення про поновлення на роботі працівника»: «У разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки».
За змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.
Оскільки виконавчий лист №175/3500/18 від 04.07.2024 про поновлення ОСОБА_1 на роботі визнано таким, що не підлягає виконанню, то відповідальність Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради на підставі статті 236 КЗпП України - відсутня. 
Таким чином, вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за затримку виконання судового рішення про поновлення на роботі - не підлягають задоволенню. 
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).
Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв?язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв?язку з ушкодженням здоров?я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв?язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. 
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. 
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постановах від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, від 05 грудня 2022 року у справі №214/7462/20. 
Завдання позивачеві моральної шкоди у розмірі 74369,57 грн позивач обґрунтовує навмисним невиконанням відповідачем судового рішення про поновлення на роботі та невиплатою суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 498775,42 грн. 
Судом установлено, що УДКСУ в Індустріальному районі м. Дніпра 14.02.2024 були стягнуті на користь позивача з Лівобережної адміністрації Дніпровської міської кошти в розмірі 20125,00 грн, 13.02.2024 - 4875,00 грн, 23.12.2023 - 3622,50 грн, 22.12.2023 - 877,50 грн, а також залишок в розмірі 469275,42 грн в повному обсязі (а.с. 68, 127). 
Отже, відповідач не ухилявся від сплати стягнутих на користь позивача коштів, а враховуючи значну суму боргу, виконував судове рішення частинами. 
Будь-яких доказів навмисного ухилення відповідача від виконання рішення в частині поновлення на роботі суду не представлено. 
Навпаки, ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2025 року визнано виконавчий лист у цивільній справі №175/3500/18 про скасування розпорядження про звільнення, про поновлення на посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу від 04.07.2024 таким, що не підлягає виконанню (а.с. 115-117). 
Відповідно до змісту вказаної вище ухвали, зокрема, судом зазначено, що " ОСОБА_1 запропоновано вакантну посаду водія, про що видано наказ від 26.09.2024 №32-нк, від якої він відмовився.
Відповідно до штатного розпису Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради з 01.10.2024, затвердженого міським головою Філатовим Б.А., в штатному розписі адміністрації не передбачено відповідного структурного підрозділу і посади, вказаних у виконавчому документі. Також не передбачено і рівнозначної посади.
Зазначене свідчить про те, що Лівобережною адміністрацією Дніпровської міської ради вжито усіх можливих заходів щодо виконання судового рішення.
Отже, оскільки завдання і функції Лівобережної адміністрації на теперішній час не включають такого виду діяльності, як соціальне обслуговування, відповідні посади для ОСОБА_1 відсутні, а відтак виконавчий лист №175/3500/18 від 04.07.2024 не може бути виконаний з об?єктивних причин.
З наведеного вбачається, що поновити ОСОБА_1 на попередньому місці роботи на посаді директора територіального центру соціального обслуговування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради або на рівнозначну посаду неможливо". 
Тобто, зі змісту ухвали суду, яка набрала законної сили, убачається неможливість (а не ухилення чи небажання) відповідача поновити ОСОБА_1 на попередньому місці роботи на посаді директора територіального центру соціального обслуговування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради або на рівнозначну посаду. 
Позивач не подав жодних доказів на підтвердження завдання йому відповідачем моральної шкоди у вигляді руйнування сподівань, мрій, планів, зупинення внутрішнього розвитку, демотивації, зневіри у справедливість, гальмуванні амбітності, приниженні честі, гідності та ділової репутації, руйнуванні позитивного іміджу, втраті нормальних життєвих зв?язків, зневіри і байдужості оточуючих, душевних страждань, тощо. 
У позовній заяві міститься також посилання на «появу гіпертонічних кризів», що погіршило психічне здоров?я позивача, але жодного медичного документа до матеріалів справи не долучено та суду не представлено. 
Виходячи з викладеного, колегія дійшла висновку про обґрунтованість висновків місцевого суду щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 73369,57 грн, у зв`язку з недоведеністю. 
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2  – залишити без задоволення. 
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 
Повний текст постанови складено 26 січня 2026 року. 

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

А.В. Гапонов