ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" грудня 2025 р. Справа №914/40/25

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача): Якімець Г.Г.,
Суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,
в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Джеоекспо” від 01 липня 2025 року
на рішення Господарського суду Львівської області від 11 червня 2025 року (повний текст підписано 12.06.2025), суддя Матвіїв Р.І.
у справі № 914/40/25
за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Агротеп”, м. Київ
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Джеоекспо”, м. Львів
про стягнення 69 091,47 грн

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Джеоекспо”, м. Львів
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Агротеп”, м. Київ
про стягнення 120 000,00 грн

встановив:
02 січня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Агротеп” звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Джеоекспо” про стягнення 69 091,47 грн.
04 лютого 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Джеоекспо” звернулось до Господарського суду Львівської області із зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Агротеп” про стягнення 120 000,00 грн. 
Рішенням Господарського суду Львівської області від 11 червня 2025 року у справі № 914/40/25 первісний позов задоволено в повному обсязі: присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Джеоекспо” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Агротеп” 52 500, 20 грн. – основного боргу, 5 074,22 грн. – інфляційних втрат, 11 517,05 – грн пені та 2 422,40 грн. судового збору. Разом з тим, суд відмовив у задоволенні зустрічного позову.
Рішення суду в частині задоволених вимог мотивоване тим, що судом встановлено порушення відповідачем у справі погоджених умов договору про надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом щодо часу розвантаження/вивантаження вантажу, а також його митного оформлення, за наявності доказів на підтвердження дотримання показників температурного режиму на рівні +4°C у автоматичному режимі. Разом з тим, за відсутності доказів оплати вартості перевезення у повному обсязі та за наслідком встановлення належного виконання перевізником, тобто позивачем, зобов`язання з перевезення, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача 52 500,20 грн основного боргу. Поряд з тим, суд дійшов висновку про правомірність нарахування на вказану суму боргу пені та 3% річних.
Рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову мотивоване тим, що оцінюючи первісні позовні вимоги, не встановивши наявності вини перевізника у пошкодженні вантажу, а також несправності рефрижераторної установки у період здійснення перевезення у справі, що під час завантаження/розвантаження товару працювала в автоматичному режимі, як і не встановив протиправності у діях перевізника, суд дійшов висновку, що позивачем за зустрічним позовом не доведено складу цивільного правопорушення, що є передумовою для настання деліктної відповідальності.
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач за первісним позовом – Товариство з обмеженою відповідальністю “Джеоекспо” звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 11 червня 2025 року у справі № 914/40/25 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову в повному обсязі та задоволити зустрічний позов. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції визнав відомості з роздруківки з термописця рефрижераторної установки Сarrier (№ 5526857 SR 51901064 від 27.02.2024), розміщеної на напівпричепі н.з. НОМЕР_1 , яким здійснено перевезення, а також відповідь із сервісного центру виробника рефрижераторної установки Сarrier, ТОВ “Трансхолод” тими доказами, які доводять відсутність порушення температурного режиму зі сторони ТОВ “Агротеп”. Поряд з цим, апелянт зазначає, що з цифрової роздруківки наданій ТОВ “Трансхолод” відхилення у 70% всього часу здійснення перевезення. Разом з тим, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано також і довідку вантажовідправника – Сіхарулідзе Зої, яка зазначає, що рускус завантажувався у автомобіль два дні: 14.02.2024 року з 12:00 до 15:00 та 15.02.2024 року з 12:00 до 13:00, всі супроводжуючі документи на здійснення перевезення датовані 16.02.2025 Інвойс, CMR, Фітосанітарний сертифікат, Міжнародний сертифікат ЄВРО-1. Апелянт також зазначає, що при здійсненні завантаження жодних зауважень щодо зовнішнього стану вантажу з боку ТОВ “Агротеп” до відповідача за первісним позовом не було пред`явлено, товар завантажувався якісний, перед завантаженням рускус був стабілізований до необхідної температури відправником вантажу протягом 3 (трьох) діб, автомобіль перевізника протягом всього часу завантаження знаходився на відстані 5 метрів від місця завантаження, рускус був кількісно та якісно перевірений відправником перед завантаженням у автомобіль перевізника. Разом з тим, щодо пункту 2.2.2 договору б/н від 12.03.2023 року, апелянт зазначає, що процедура митного оформлення є виключною компетенцією державних органів і не підлягає контролю з боку учасників господарської діяльності, таким чином, затримка з розвантаженням була спричинена об`єктивними обставинами, пов`язаними з особливостями роботи митних органів, і не могла бути усунена зусиллями апелянта, у зв`язку з наведеним, на думку апелянта, умова про завантаження/вивантаження транспортного засобу, митне оформлення вантажу, тощо упродовж 24 годин є явно несправедливою. Крім цього, вказує на численні відхилення від заявлених +4°C, які підтверджуються цифровою роздруківкою та роздруківкою з термописця і зазначає, що ушкодження рускусу у даному випадку пов`язане саме із порушенням температурного режиму зі сторони перевізника. Також, апелянт зазначає про долучення ним копії свідоцтва про народження ОСОБА_1 серія НОМЕР_2 ; відеозапису директора ТОВ “Джеоекспо” з місця, де здійснювалося завантаження; CMR від 14.12.2007 року; Інвойс №2 від 14.12.2007 року, які не могли були долучені ним для розгляду судом першої інстанції, оскільки ці документи перебували у Грузії, звідки родом директор ТОВ “Джеоекспо” - ОСОБА_1 . Крім цього долучає копію закордонного паспорту з відміткою про перетин кордону, та зазначає, що на момент подання апеляційної скарги директор ТОВ “Джеоекспо” перебуває у Грузії, у зв`язку із чим з`явилася можливість долучити додаткові документи та надати відеозапис із безпосереднього місця завантаження товару. Також долучає до апеляційної скарги скриншоти з листування із брокером, оскільки в суді першої інстанції питання долі вантажу на кордоні України, від перетину кордону до розвантаження не було предметом детального розгляду та не було необхідності подавати ці докази.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 04 серпня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі № 914/40/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Джеоекспо” на рішення Господарського суду Львівської області від 11 червня 2025 року; витребувано з місцевого господарського суду матеріали справи; позивачу за первісним позовом надано строк (15 днів з дня вручення ухвали суду) для подання відзиву на апеляційну скаргу; справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи на підставі ч.10 ст.270 ГПК України.
Судом встановлено, що ухвала суду належним чином надіслана сторонам у справі, доставлена до їх електронних кабінетів, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, підписаними відповідальним працівником.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач за первісним позовом просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції у рішенні взяв до уваги зауваження замовника щодо відхилень показників температури в певні періоди, однак, оцінюючи ці відхилення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, пов`язавши їх із процесом завантаження вантажу, при цьому суд врахував долучені до справи пояснення водія, який зазначав, що у дні завантаження (14, 15 та 16 лютого 2024 року) ворота термоізольованого причепа були тривалий час відчинені, що неминуче призводило до потрапляння теплого повітря та тимчасового підвищення температури. Також позивач за первісним позовом звертає увагу на те, аргументи апелянта про те, що затримка на митниці була спричинена “об`єктивними обставинами”, не спростовують факту порушення договірної умови, яка чітко покладає на замовника відповідальність за організацію цих процесів у визначені терміни. Також позивач за первісним позовом наголошує, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні зустрічного позову, оскільки замовник не довів наявності всіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для стягнення збитків, оскільки як встановив суд, відсутня вина та протиправна поведінка перевізника, останній довів, що вжив усіх необхідних заходів для належного виконання перевезення: надав справний транспортний засіб зі спеціальним обладнанням та дотримувався наданих йому інструкцій щодо температурного режиму. Поряд з цим, позивач за первісним позовом вважає, що документи, які були долучені скаржником до апеляційної скарги, не можуть бути долучені до справи, оскільки, аргумент про те, що документи “перебували у Грузії”, не є доказом об`єктивної неможливості, при цьому директор ТОВ “Джеоекспо” мав достатньо часу для того, щоб отримати необхідні документи, крім цього, CMR та інвойс за 2007 рік жодним чином не стосуються спірного перевезення у 2024 році, таким чином, відсутні будь-які виняткові обставини для прийняття судом апеляційної інстанції нових доказів.
Щодо доказів, долучених скаржником до апеляційної скарги, колегія суддів такі не оцінює, зважаючи на положення ч.3 ст.269 ГПК України, оскільки вони не були подані до суду першої інстанції, при цьому, відповідач за первісним позовом не навів поважних причин неподання таких доказів до місцевого господарського суду. Звертаючись до апеляційного господарського суду, апелянт не навів достатніх правових підстав для долучення додаткових доказів на стадії апеляційного перегляду справи, зокрема, не обґрунтував наявності виняткового випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції, не довів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від заявника, а також не надав доказів на підтвердження неможливості подання додаткових доказів до суду першої інстанції. 
Заяв про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило.
Згідно з ч.1 ст.273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до п.10 ч.3 ст.2 ГПК України.
Поняття “розумного строку” не має чіткого визначення, проте, розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, №4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, №№32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07 від 15.03.2012).

Західний апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:
Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 12 лютого 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю “Агротеп” (перевізник згідно з договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Джеоекспо” (замовник згідно з договором) укладено договір б/н про надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом.
В матеріалах справи є заявка № 1 від 12 лютого 2024 року на перевезення вантажу “Лимонад 21900 кг”, адреса завантаження Грузія, регіон Мцхета, с. Натахтарі, адреса вигрузки м. Городок Львівської обл., вул. Львівська, 659 (склад), що не стосується предмета спору.  
Крім того, в матеріалах справи є заявка № 2 від 12 лютого 2024 року на перевезення вантажу “Рускус 20000 кг”, маршрут м. Батумі – м. Львів. 
Позивач долучив до справи CMR із зазначенням найменування товару “Fresh cut of ruskus” 8 790 пучків та температурного режиму перевезення +4 С.
Відповідно до акта здачі – приймання робіт (надання послуг) № 1239 від 01 березня 2024 року на виконання договору здійснено міжнародне вантажне перевезення за маршрутом Батумі – Городок у період 14.02.2024 – 29.02.2024, вартість перевезення 158 016,80 грн. Акт підписано лише перевізником. 
Також позивач долучив до справи рахунок №1239 від 01 березня 2024 року на оплату перевезення у сумі 158 016,80 грн.
Позивач долучив до матеріалів справи претензію від 11 липня 2024 року, адресовану відповідачу, про сплату боргу 52 500,20 грн. Як доказ надсилання претензії позивач долучив опис вкладення у цінний лист та фіскальний чек від 12 липня 2024 року.
До матеріалів справи долучено акт списання зіпсованої продукції при транспортуванні Товариством з обмеженою відповідальністю “Агротеп” № 1 від 06 березня 2024 року на суму 52 500,00 грн із розрахунку 350 свіжих зрізів рускуса по ціні 150,00 грн, складений відповідачем.
Відповідно до оборотно – сальдової відомості по рахунку позивача за 1 квартал 2024 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 52 500,20 грн.
Відповідач долучив до справи акт приймання – передачі товару від 29 лютого 2024 року, складений відповідачем, в якому зазначено, що вартість пошкодженого товару становить 120 000,00 грн та буде відраховано від загальної вартості перевезення вантажу згідно з заявкою № 2. Водій виклав свої зауваження до акта та зазначив, що температурний режим не було порушено. 
Відповідач долучив довідку про розрахунок вартості рускуса від 01.03.2024, де вказано суму “разом” 131,26974 грн. 
Відповідач долучив акт приймання продукції за якістю № 1 від 01 березня 2024 року, в якому зазначено про пошкодження 800 пучків рускуса. Характеристика пошкодження: жовте зів`яле сухе листя. Коментар отримувача: свіжі зрізи рускуса стали неналежної якості, які не можуть бути придатні для подальшого використання чи продажу, а саме жовте зів`яле сухе листя. Погодити, що весь товар приїхав в належній якості, замовник не може. Коментар перевізника: при вивантаженні на вимогу вантажоотримувача було зроблено роздруківку фіксації температурного режиму з термописця рефрежераторної установки. Порушення температурного режиму виявлено не було. При розвантаженні якість товару належним чином не було встановлено. Акт підписано двома сторонами. 
Перевізник долучив роздруківку з термописця рефрижераторної установки Сarrier (№5526857 SR 51901064 від 27.02.2024), розміщену на напівпричепі н.з. НОМЕР_1 .
Перевізник також долучив відповідь із сервісного центру виробника рефрижераторної установки Сarrier - Товариства з обмеженою відповідальністю “Трансхолод”, де зазначено, що температурний режим під час транспортування відповідав вимогам, встановленим у заявці №2 від 12 лютого 2024 року, про автоматичний режим +4°C.
Позивач долучив акт службового розслідування причин пошкодження вантажу від 08 березня 2024 року, в якому зазначено, що перевезення відбулось з 14.02.2024 по 29.02.2024, 350 пучків рускусу списано, відповідно до акта списання № 1 від 08 березня 2024 року, водій, що здійснював перевезення – ОСОБА_2 , дотримувався температурного режиму + 4 ° С, що підтверджено роздруківкою температурного режиму рефрижераторної установки, підтвердженням технічного стану установки офіційного дилеру “Carrier”, поясненними водія. 
Позивач також долучив пояснювальну записку водія, що здійснював перевезення, у якій зазначено, що завантаження товару відбулось у м. Батумі 14.02.2024 з 11:00 год до 17:00 год, ворота причепа були в цей час відчинені. 15.02.2024 продовжилось завантаження з 11:00 год до 17: 00 год, ворота причепа були в цей час відчинені, у причеп потрапляло тепле повітря, також 16.02.2024 завантаження відбувалось з 10:00 год до 17.00 год при відкритих дверях авто. Під час перевезення з 16.02.2024 по 26.02.2024 температурний режим було дотримано. Розвантаження відбувалось з 27.02.2024 по 29.02.2024, в цей час ворота причепа були відкриті і потрапляло тепле повітря у причеп. 
Відповідачем долучено відповідь вантажовідправника на запит вантажоодержувача про те, що “автомобіль DAF НОМЕР_3 / НОМЕР_4 завантажувався рускусом 14.02.2024 з 12:00 до 15:00 год. 15.02.2024, була дозавантаження 500 зв`язок, яка тривала 1 год. з 12:00 до 13:00 год. Ні 16.02.2024 ні 17.02.2024 завантаження не здійснювалось”.
У січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Агротеп” звернулося до суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Джеоекспо” за порушення відповідачем зобов`язань з оплати у повному обсязі вартості наданих позивачем послуг із перевезення вантажів автомобільним транспортом несплаченої вартості послуг з перевезення у розмірі 52 500,20 грн, 5 074,22 грн інфляційних втрат та 11 517,05 грн пені. 
У лютому 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Джеоекспо” звернулось до суду з зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Агротеп” про стягнення 120 000,00 грн вартості пошкодженого товару.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.
Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а у відповідності до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Крім цього, згідно з ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.903 ЦК України)
Згідно із ч. 1 ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з п.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем було досягнуто домовленостей про здійснення перевезення вантажу, 8 790 пучків рускуса, за маршрутом м. Батумі – м. Львів. Сторони погодили особливі умови перевезення: температурний режим + 4 ° С в автоматичному режимі. Вартість послуг – 158 016,60 грн.
Підставою первісних позовних вимог є невиконання обов`язку замовника перевезення з оплати повної вартості послуг з перевезення. 
У п. 3.2. укладеного між сторонами договору про надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом визначено, що оплата послуг з перевезення здійснюється з моменту належного виконання зобов`язання з перевезення.
Позивач за зустрічним позовом у справі зазначає, що при вивантаженні товару було виявлено, що частина товару, 800 пучків рускуса, є неналежної якості: жовте зів`яле сухе листя. Причиною часткового псування вантажу, на думку позивача, є порушення температурного режиму перевезення. Натомість позивач доводить відсутність вини у частковому псуванні товару. 
Відповідно до ст. 924 Цивільного кодексу України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.
Перевізник приймає на себе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу чи за його пошкодження, в проміжок часу між прийняттям вантажу до транспортування на його здачею (п. 4.4 договору, укладеного між позивачем та відповідачем). 
У п. 5.8. договору визначено, що перевізник несе повну матеріальну відповідність за збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезення і до моменту передачі вантажу вантажоодержувачу, вказаному в товарно – транспортних документах (CMR).
У заявці на перевезення № 2 від 12 лютого 2024 року сторони визначили, що завантаження відбуватиметься 14 - 17.02.2024. У CMR вказано дату завантаження 16.02.2024, а 27.02.2024 вантажоодержувачем внесено зауваження у CMR щодо якості 800 пучків рускуса. 
У підписаному позивачем акті здачі – приймання робіт №1239 від 01.03.2024 зазначено дату завантаження 14.02.2024, розвантаження – 29.02.2024, натомість у складеному відповідачем акті приймання – передачі товару від 29.02.2024 відповідач зазначив, що загальна вартість пошкодженого товару та втрат замовника на день укладення акта складає 120 000,00 грн і ця сума буде відрахована із загальної вартості перевезення вантажу згідно з підписаною заявкою № 2 від 12.02.2024.
Суд бере до уваги відомості роздруківки з термописця рефрижераторної установки Сarrier (№ 5526857 SR 51901064 від 27.02.2024), розміщену на напівпричепі н.з. НОМЕР_1 , яким здійснено перевезення, а також відповідь із сервісного центру виробника рефрижераторної установки Сarrier, Товариства з обмеженою відповідальністю “Трансхолод”, де зазначено, що температурний режим під час транспортування відповідав вимогам, встановленим у заявці № 2 від 12.02.2024.
Крім того, із згаданих доказів суд встановив, що холодильна установка, розташована у напівпричепі авто позивача у період 14.02 – 29.02.2024 працювала в автоматичному режимі згідно запрограмованих налаштувань, аварійних помилок не виникало, встановлена температура була +4°C.
Суд взяв до уваги також зауваження відповідача про те, що згідно з відомостями роздруківку з термописця рефрижераторної установки Сarrier, в певні періоди перевезення були відхилення показників температури, до прикладу, 14.02.2024 у період з 15:20 18:00 год. температура була вищою майже у 2 рази; 15.02.2024 у період 16:10 – 17:50 год. теж спостерігається значне відхилення від допустимих температурних показників.
Як вбачається з долучених до матеріалів справи пояснень водія про те, що з 11:00 по 17:00 год 14 - 15.02.2024 та з 10:00 до 17:00 год. 16.02.2024 відбувалось завантаження вантажу, були відкриті ворота термоізольованого причепу, відповідно потрапляло тепле повітря, температура підвищувалась, також водій зазначив, що на зауваження щодо порушення температурного режиму зберігання вантажу вантажовідправник не відреагував. 
Натомість вантажовідправник у письмових поясненнях, що долучені вантажоодержувачем, зазначив, що завантаження відбувалось 14.02.2024 упродовж 3 годин з 12:00 до 13:00 год. та 15.02.2024 упродовж 1 години з 12:00 год до 13:00 год.
При оцінці вини перевізника у псуванні вантажу судом враховано положення ч. 2 ст. 17 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, згідно з якими перевізник звільняється від відповідальності, якщо втрата вантажу, його ушкодження чи затримка його доставки стались внаслідок дій або недогляду позивача, внаслідок інструкцій позивача, не викликаних діями або недоглядом з боку перевізника, внаслідок дефекту вантажу чи внаслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути.
За умови дотримання п. 2 - 5 ст. 18, перевізник звільняється від відповідальності, якщо втрата чи ушкодження вантажу є наслідком особливого ризику, нерозривно пов`язаного з однією чи декількома з перерахованих нижче обставин, зокрема з природними властивостями деяких вантажів, внаслідок яких вони піддаються повній або частковій втраті чи пошкодженню, зокрема, внаслідок поломки, корозії, гниття, усушки, нормального витоку або дії молі чи шкідників (п. d) ч. 4 ст. 17 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів).
Відповідно до ч. 4 ст. 18 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів якщо перевезення виконується транспортними засобами, спеціально обладнаними так, щоб вантаж не підпадав під вплив тепла, холоду, змін температури чи вологості повітря, перевізник не може посилатися на підпункт d) пункту 4 статті 17, якщо тільки він не доведе, що всі заходи стосовно вибору, обслуговування і використання вищезгаданого обладнання, яких він був зобов`язаний вжити з урахуванням обставин, були ним вжиті, і що він дотримувався будь-яких наданих йому спеціальних інструкцій.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач довів обставину справності спеціального обладнання - рефрижераторної установки, розміщеної у транспорті, у якому перевозився вантаж, крім того, позивач підтвердив належним та допустимим доказом, зокрема відповіддю із сервісного центру виробника рефрижераторної установки, роботу установки в автоматичному режимі у період 14.02 – 29.02.2024 із дотриманням температурного показника +4°C.
Щодо обставин завантаження та розвантаження товару, що згідно з твердженнями позивача, могли вплинути на стан вантажу, суд зазначає наступне. 
Суд враховує, що перевізник зобов`язаний надати транспортні засоби під завантаження у строк, встановлений договором (ч. 1 ст. 917 Цивільного кодексу України).
У п. 2.2.2. договору про надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом визначено обов`язок замовника забезпечити завантаження (вивантаження) транспортного засобу, його митну обробку і митне оформлення всіх необхідних документів протягом 24 годин з моменту прибуття автомобіля під завантаження за межами території України, і 24 годин з моменту прибуття автомобіля під розвантаження на території України.
Як правильно встановлено судом, умову про завантаження/вивантаження транспортного засобу, митне оформлення вантажу, тощо упродовж 24 годин з моменту прибуття автомобіля під завантаження за межами території України, і 24 годин з моменту прибуття автомобіля під розвантаження на території України було порушено замовником перевезення, оскільки завантаження розпочалось 14.02.2024, а у CMR вказано дату погрузки 16.02.2024 (INVOICE № 2 від 16.02.2024). Як вбачається з матеріалів справи, з 25.02.2024 вантаж був під митним контролем, про що свідчить печатка на CMR, однак розвантаження товару тривало до 29.02.2024.
Зважаючи на те, що достеменно неможливо встановити обставини завантаження/вивантаження вантажу, з огляду на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження часу, температури повітря під час розвантаження та завантаження, судом враховано в аспекті вірогідності докази, що підтверджують/спростовують вину відповідача у псуванні частини вантажу.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Колегія суддів зауважує, що встановивши порушення відповідачем у справі погоджених умов договору про надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом щодо часу розвантаження/вивантаження вантажу, а також його митного оформлення, за наявності доказів на підтвердження дотримання показників температурного режиму на рівні +4°C у автоматичному режимі, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку вважати більш вірогідною обставину відсутності вини у діях перевізника, що мали наслідком пошкодження вантажу.
Також судом правильно надано оцінку щодо умов п. 4.3. договору, що сторони визначили, що при невідповідностях і ушкодженнях, виявлених під час вивантаження, перевізник, водій перевізника зобов?язаний внести свої зауваження в усі екземпляри товарно-транспортної накладної, а також прийняти участь у складанні акту вантажоодержувачем, торгово-промисловою палатою чи незалежним експертом страхової компанії і підписати його. Водій перевізника, чи особа яка залучена перевізником для транспортування вантажу чи водій цієї особи при підписанні акту прийому товару по кількості і якості вважається особою прирівняною до перевізника, та не потребує додаткового повідомлення перевізника та його залучення для складання акту прийому товару по кількості і якості.
Також суд першої інстанції правомірно не погодився із твердженнями позивача про те, що замовник перевезення не дотримався умов п. 4.3 договору, оскільки при виявленні пошкоджень товару не залучив незалежного експерта або торгово - промислову палату, оскільки суд тлумачить формулювання п. 4.3. договору “…прийняти участь у складанні акту вантажоодержувачем, торгово-промисловою палатою чи незалежним експертом страхової компанії…” як погоджену сторонами можливість при виявленні ушкоджень товару під час вивантаження скласти один із перелічених документів на вибір, зокрема акт, або звернутись до торгово – промислової палати чи незалежного експерта.
Враховуючи вищенаведене, за відсутності доказів оплати вартості перевезення у повному обсязі та за наслідком встановлення належного виконання перевізником (позивачем) зобов`язання з перевезення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача 52 500,20 грн основного боргу є обґрунтованою.
Щодо вимог про стягнення 5 074,22 грн інфляційних втрат, 11 517,05 грн пені, суд зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно п. 5.6. договору сторони визначили право на нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення платежу від суми заборгованості. 
З огляду на встановлену судом обставину порушення відповідачем обов`язку з виконання грошового зобов`язання, позивач має право здійснювати нарахування інфляційних втрат на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, а також нарахувань пені на підставі ст. 549 Цивільного кодексу України та п. 5.6. договору. 
З урахуванням умов п. 3.2. договору про надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом, оплата товару здійснюється з моменту належного виконання перевізником свого зобов`язання щодо доставки (перевезення) вантажу, тобто з моменту одержання вантажу одержувачем. 
Як встановлено судом, 27.02.2024 перевізник прибув у місце розвантаження і до 29.02.2024 здійснювалось розвантаження, при цьому нарахування пені та інфляційних втрат здійснено за період прострочення 06.03.2024 – 30.12.2024 на суму боргу 52 500,20 грн, що є різницею між вартістю перевезення та сумою здійсненної відповідачем оплати. Судовою колегією перевірено заявлені позивачем до стягнення суми пені та інфляційних втрат, відтак, судова колегія вважає нарахування пені обрахованою правильно та погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення вимоги про стягнення пені – 11 517, 05 грн та інфляційних втрат у заявленому розмірі 5 074, 22 грн, враховуючи, що розмір інфляційних втрат є більшим (5 656, 26 грн), аніж заявлено позивачем до стягнення. 
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення первісного позову.
Щодо відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог про стягнення 120 000,00 грн збитків, колегія суддів зазначає наступне:
Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Частина друга цієї статті визначає, що збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
За загальним правилом про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди (збитків) - деліктну відповідальність, що випливає із положень статті 1166 Цивільного кодексу України, юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, а тому для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків/шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправна поведінка; 2) збитки; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вина.
За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає. Отже, загальні правила та підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, передбачені статтею 1166 Цивільного кодексу України вимагають дослідження та встановлення судом за вимогами про відшкодування шкоди усіх елементів складу цивільного правопорушення.
Позивач за зустрічним позовом у справі доводив понесення реальних збитків в розмірі 120 000,00 грн внаслідок порушення перевізником умов температурного режиму перевезення вантажу. 
Оцінюючи первісні позовні вимоги, суд не встановив наявність вини перевізника у пошкодженні вантажу, а також несправності рефрижераторної установки у період здійснення перевезення у справі, що під час завантаження/розвантаження товару працювала в автоматичному режимі, як і не встановив протиправності у діях перевізника, тому правомірним є висновок місцевого господарського суду про те, що позивачем за зустрічним позовом не доведено складу цивільного правопорушення, що є передумовою для настання деліктної відповідальності.
Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).
Враховуючи все наведене вище, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про задоволення первісного позову та відмову в задоволення зустрічного позову.
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо пошкодження вантажу внаслідок порушення умов щодо дотримання температурного режиму перевізником, оскільки судом встановлено порушення відповідачем погоджених умов договору про надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом щодо часу розвантаження/вивантаження вантажу, а також його митного оформлення, суд вважає помилковими твердження скаржника про те, що затримка на митниці була спричинена “об`єктивними обставинами”, оскільки такі не спростовують факту порушення договірної умови, яка чітко покладає на замовника відповідальність за організацію цих процесів у визначені терміни.
Доводи скаржника про скасування рішення місцевого господарського суду є безпідставними та спростовуються висновками, викладеними у рішенні суду.
Рішення суду першої інстанції прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний господарський суд не вбачає.
Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги – без задоволення.
Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.
Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

ухвалив:
Рішення Господарського суду Львівської області від 11 червня 2025 року у справі № 914/40/25 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Джеоекспо” – без задоволення.
Матеріали справи № 914/40/25 повернути до Господарського суду Львівської області.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Бонк Т.Б.