26.01.26
22-ц/812/410/26
Провадження № 22-ц/812/182/26  
Провадження № 22-ц/812/410/26

П О С Т А Н О В А 
іменем України

19 січня 2026 року       м. Миколаїв
справа № 473/4829/24
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Тищук Н.О.,
суддів: Кушнірової Т.Б., Лівінського І.В.,
із секретарем – Колосовою О.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_1 , подану його представником –
адвокатом Ліпатовим Сергієм Володимировичем,
на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 06 листопада 2025 року суддею Лузан Л.В. в приміщенні цього ж суду, (дата складання повного рішення не зазначена), та на додаткове рішення цього ж суду від 25 листопада 2025 року, у цивільній справі за позовом 
ОСОБА_2 до 
ОСОБА_1 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області, про поділ майна, 
у с т а н о в и в:
1.Описова частина
Короткий зміст вимог позовної заяви
У вересні 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , звернувся до ОСОБА_1 з указаним вище позовом.
Позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 . Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшли квартира АДРЕСА_1 , та квартира АДРЕСА_2 , а саме -.
Спадщину прийняли сторони у справу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 26 липня 2024 року державним нотаріусом Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області, ОСОБА_2 успадкував по частці в праві власності на зазначені квартири.
Позивач ОСОБА_2 проживає в квартирі АДРЕСА_1 , несе витрати з її утримання.
Відповідач ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_2 .
Посилаючись на те, що відповідач не погоджується оформлювати свої спадкові права та отримувати свідоцтво про право на спадщину, що унеможливлює здійснення обміну частками в квартирах та припинення спільної часткової власності, ОСОБА_2 просив поділити спільне майно та припинити право власності на частку у праві часткової власності, в якому, з урахуванням подальших змін, просив залишити у його власності квартиру АДРЕСА_1 . У власність відповідача просив виділити квартиру АДРЕСА_2 , з доплатою відповідачу 97 853 грн компенсації вартості його частки. При цьому припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 та право спільної часткової власності ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 .
У судовому засіданні представниця позивача адвокат Вуїв О.В. позовні вимоги ОСОБА_2 підтримала, зазначала, що вимога про припинення права спільної часткової власності є не примусовим припиненням права в контексті статті 365 ЦК України, а є єдиним можливим способом захисту права позивача на окреме та самостійне користування частиною спільного майна з підстав, передбачених статтею 367 ЦК України.
Представник відповідача адвокат Ліпатов С.В. подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги ОСОБА_2 не визнав, посилаючись, зокрема на те, що стороною позивача не було запропоновано відповідачу справедливої ціни за спірне майно. 
Представник третьої особи без самостійних вимог у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 листопада 2025 року позов задоволено, спільне майно поділено в натурі. ОСОБА_2 виділено квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 виділено квартиру АДРЕСА_2 .
Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , та на квартиру АДРЕСА_2 .
З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 97 853 грн грошової компенсації вартості майна, шляхом перерахування цієї суми на користь ОСОБА_1 з депозитного рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації в Миколаївській області.
Додатковим рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 листопада 2025 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто 44 570, 71 грн судових витрат, з яких: 7 491, 16 грн судового збору, 29 079, 55 грн вартості експертизи та 8 000 грн витрат на правову допомогу.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі представник відповідача адвокат Ліпатов С.В., посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішень суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення та додаткове рішення суду скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити та тільки після цього вирішити питання про розподіл судових витрат.
Узагальнені доводи апеляційної скарги
Апеляційна скарга мотивована тим, що правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом
Відповідно до частини 1 статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. 
Згідно із правовою позицією, викладеною в Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 р. у справі № 6-68ц14, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. 
У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що відсутність у статті 365 ЦК України конструкції «за наявності одночасно» свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пп. 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).
Відповідач не погоджується з виділенням йому квартири АДРЕСА_2 , оскільки ця квартира не придатна до повноцінного проживання – у ній відключені комунікації, існують проблеми з вікнами, тощо. Цей факт не заперечувався стороною позивача, навіть у останньому журналі судового засідання від 03.11.2025 року представник позивача погодилася із цим твердженням, вказавши на наявність проблем із цим будинком. 
Твердження позивача про те, що ця квартира не придатна для життя через дії відповідача, не може прийматися до уваги оскільки причини, які призвели до такого стану будинку, не є предметом розгляду даного позову. У той же час слід враховувати, що сторони мають рівні права щодо успадкованого майна, а отже мають і спільний обов`язок його утримувати.
Також апелянт зазначав, що комінукації у квартирі АДРЕСА_2 вимкнені у зв`язку зі значною заборгованістю в оплаті комунальних послуг. У той же час момент виникнення заборгованості судом не встановлено. Отже можна стверджувати, що заборгованість є частиною спадкового майна, тому відповідно до приписів статті 1216 Цивільного кодексу України позивач на рівні з відповідачем має зобов`язання за цими боргами. Однак оспорюваним рішенням суд фактично не лише позбавив відповідача будь-якого належного житлового приміщення, а й списав з позивача усі обов`язки щодо спадкового майна, поклавши їх на другого співвласника.
Крім того стороною відповідача зазначалося, що хоча відповідач у цій квартирі і зареєстрований, але матеріали справи не містять доказів того, що він там постійно проживає, а він цей факт заперечує.
Одночасно апелянт вказував на недоведеність неможливості спільного володіння і користування спадкоємцями спірною квартирою.
Підсумовуючи, апелянт зазначав, що сторона позивача, безперешкодно, безпідставно та безоплатно використовуючи належну частину майна відповідача у спільній частковій власності, протиправно, лише на підставі свого егоїстичного бажання придбати спірне майно, при цьому оплатити відповідачу лише несуттєву частину вартості вказаного майна, а у іншій частині нав`язати відповідачу замість коштів – право власності на майно, яке саме по собі не має тієї вартості, яке зазначене у висновку експерта та не становить жодного інтересу, що порушує усі можливі і неможливі норми національного та міжнародного законодавства.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення апелянт зазначав, що вирішення цього питання є передчасним у зв`язку з оскарженням основного рішення у справі, отже до його перегляду апеляційним судом суд першої інстанції не мав підстав для ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат.
Узагальнені доводи інших учасників 
Представник позивача адвокат Вуїв О.В. у відзиві на апеляційну скаргу зазначала, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції врахував характеристику об`єктів спадкового майна, розмір часток сторін, їх вартість, фактичне користування квартирами, яке склалося на час вирішення спору в суді, та дійшов до правильного висновку, що поділ спадкового майна в натурі є можливим. 
Ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні оскаржуючи рішення в апеляційному порядку, відповідач не спростував висновок суду щодо можливості поділу в натурі спадкового майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_4 , та належить сторонам у справі в рівних частках (по 1/2 частці). 
Не спростовано і висновок суду, що дві квартири, які входять до складу спільного майна сторін, можуть бути розділені в натурі шляхом виділу кожній із сторін (позивачу і відповідачу) по окремій квартирі.
Після відкриття судом провадження у справі, сторона позивача пропонувала представнику відповідача варіанти мирного врегулювання спору, в тому числі щодо сплати суми компенсації різниці у вартості квартир. Проте представником відповідача було запропоновано варіант, який не відповідає ні вартості квартир, ні адекватності варіантам вирішення спору - пропонувалося викупити частку квартири відповідача за ринковою вартістю. Але ж позивач не купує частку відповідача, і не зобов`язаний сплачувати її повну вартість (так само як і не вимагає від відповідача сплати вартості його частки в іншій квартирі).
При цьому навіть частина 2 статті 365 ЦК України, на яку постійно посилається апелянт, але яка не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, зазначено, що суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Мови про внесення повної вартості майна (а не його частки) на депозит суду не йдеться ні в цій статті, ні в інших, на які відсутні посилання апелянта в апеляційній скарзі.
З огляду на викладене суть апеляційної скарги зводиться виключно до бажання відповідача нав`язати позивачу викуп у нього квартири АДРЕСА_2 , яка була приведене відповідачем в той стан, в якому вона зараз перебуває. Але позивач, як співвласник спадкового майна, не зобов`язаний цього робити. При цьому відповідач при такому його “варіанті вирішення спору” (шляхом викупу у нього частки в квартирі, де живе позивач) не зазначає, що ж робити з часткою позивача в квартирі АДРЕСА_2 - чи готовий він викупити її в позивача та за яку ціну. Що також вказує лише на бажання отримати чималі кошти, а не вирішити спір по суті шляхом адекватного розподілу спільного майна, здійсненого з урахуванням прав та інтересів сторін.
Щодо неможливості проживання в квартирі, виділеній судом відповідачу, і нібито доведення стороною відповідача, що останній там не проживає, то в цій квартирі наявні всі комунікації, необхідні для проживання в ній. За умови сплати боргу, накопиченого самим відповідачем, з оплати комунальних послуг, буде відновлене постачання електроенергії, водопостачання та постачання газу. Їх тимчасова відсутність не може бути підтвердженням неможливості проживання в даній квартирі та неможливість використання її як житла.
Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до частини другої статті 367 ЦК України у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц).
Звертаючись до суду, позивач просив на підставі статті 367 ЦК України поділити майно, яке перебуває в спільній частковій власності сторін. При цьому не просив застосувати положення частини першої статті 365 ЦК України, та не посилався на наявність умов для припинення за відповідачем права на його частку в майні зі сплатою йому компенсації вартості цієї частки, а тому жодних підстав для застосування положень частини першої статті 365 ЦК України до спірних правовідносин немає.
2.Мотивувальна частина
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача – адвоката Вуїв О.В., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 . 
Після її смерті відкрилася спадщина на квартири: АДРЕСА_3 , та АДРЕСА_2 . 
Спадкоємцями померлої є її онук - позивач ОСОБА_2 та син - відповідач ОСОБА_1 , які прийняли спадщину у встановленому законом порядку.
26 липня 2024 року державним нотаріусом Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області Онищенко Л.В. ОСОБА_2 видані свідоцтва на право на спадщину за законом, а саме - по частці у кожній квартирі.
Згідно висновку судової оціночно-будівельної експертизи № 224-34-25 від 25 березня 2025 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , становить 846 969 грн. Ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 становить 651 263 грн.
Позивач проживає в квартирі АДРЕСА_1 .
Відповідач зареєстрований та проживає в квартирі АДРЕСА_2 .
Врахувавши характеристики об`єктів спадкового майна, розмір часток сторін та їх вартість, суд дійшов висновку про можливість поділу спадкового майна в натурі, з виділенням ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 - квартири АДРЕСА_2 , та зі стягненням з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 97 853 грн компенсації вартості майна, шляхом перерахування цієї суми з депозитного рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації в Миколаївській області.
Позиція апеляційного суду
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт.
Частиною першою статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності (частини першої статті 364 ЦК України).
При цьому Верховний Суд України у постанові від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 вказав, що у силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди – спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.
Відповідно до положень частини першої статті 1267, частини першої статті 1278 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі (частина друга статті 1278 ЦК України).
Спадщина належить спадкоємцям, які її прийняли, на праві спільної часткової власності (частина четверта статті 355 ЦК України), а тому при її поділі застосовуються передбачені в Главі 26 ЦК України правила, що регулюють відносини спільної часткової власності. Якщо згоди про поділ спадщини досягти не вдалося, то поділ проводиться у судовому порядку відповідно до часток, які належать кожному із спадкоємців.
До схожих висновків дійшов Верховний Суд у справі № 243/6275/16-ц у постанові від 22 січня 2020 року.
Згідно із частинами першою, другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Відповідно до частин першої-другої статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, мають враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права.
Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № справі № 295/4514/16-ц, провадження № 61-29115сво18, вказала, що аналіз глави 26 ЦК України дозволяє зробити висновок, що частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не є конкретною часткою майна. Тобто, частка в праві спільної часткової власності та жиле приміщення є окремим об`єктом цивільних прав.
Виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно" (постанова Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1443цс16 ).
При цьому частиною 1 статті 365 ЦК України передбачені чотири підстави, за наявності яких, суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні, а саме: частка є незначною і не може бути виділена у натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Судова практика, зокрема, і Верховного Суду дає підстави для висновку, що припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову інших співвласників (співвласника) можливе за наявності хоча б однієї з чотирьох передбачених частиною першою статті 365 ЦК України підстав.
Проте, таке припинення в усякому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, і за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Доказів того, що припинення судом права власності ОСОБА_1 на частку у спірному майні не завдасть істотної шкоди його інтересам та інтересам членів його сім`ї, суду не надано.
Отже апеляційний суд вважає помилковими висновки суду першої інстанції про можливість припинення права власності ОСОБА_1 на частку у квартирі АДРЕСА_1 , зі стягненням на його користь 97 853 грн компенсації, з огляду у на його незгоду з таким поділом та посиланням на замалий розмір компенсації
Також колегія суддів враховує, що спірні квартири є нерівноцінними, оскільки квартира АДРЕСА_2 не є придатною для проживання, а компенсація вартості частки відповідача у квартирі АДРЕСА_1 , що була внесена позивачем на депозитний рахунок суду, відповідачем ОСОБА_1 вважається недостатньою та такою, що не відповідає дійсній вартості його частки.
Отже, з огляду на те, що спадкодавицею ОСОБА_4 не розподілено спадкове майно між спадкоємцями, а запропонований позивачем ОСОБА_2 варіант його поділу не у повній мірі відповідає інтересам другого спадкоємця ОСОБА_1 , апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Таким чином, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють договірні відносини, а тому ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення, яке на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України слід скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Згідно зі статтею 141 ЦПК України між сторонами підлягають розподіленню понесені сторонами судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Отже, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог витрати позивача, понесені ним при розгляді справи залишаються за його рахунок.
Оскільки суд апеляційної інстанції скасовує рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 листопада 2025 року та відмовляє у задоволенні позовних вимог, підлягає скасуванню і додаткове рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 листопада 2025 року.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані його представником адвокатом Ліпатовим Сергієм Володимировичем, задовольнити.
Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 листопада 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 25 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області, про поділ майна, відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий     Н.О.Тищук

Судді:      Т.Б.Кушнірова

І.В.Лівінський

---------------------------------
Повний текст постанови виготовлено 26 січня 2026 року