ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року
м. Київ

справа № 526/2929/24
провадження № 61-9883св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Гадяцького районного суду Полтавської області від 13 березня 2025 року в складі судді Киричка С. А. та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 червня 2025 року в складі колегії суддів Дорош А. І., Лобова О. А., Триголова В. М.

усправі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтаваенергозбут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг та

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та заяви про закриття провадження
У серпні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Полтаваенергозбут» (далі - ТОВ «Полтаваенергозбут») звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за спожиту електричну енергіюв сумі 7 575,04 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 028,00 грн.
04 жовтня 2024 року до суду надійшла заява ТОВ «Полтаваенергозбут» про зменшення розміру позовних вимог, у якій позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за спожиту електричну енергію в сумі 575,04 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 028,00 грн (а. с. 74-75). Зменшення вимог пов`язане зі сплатою  ОСОБА_1 15 серпня 2024 року боргу в розмірі 7 000,00 грн. 
12 березня 2025 року до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява ТОВ «Полтаваенергозбут» про закриття провадження в справі у зв`язку з відсутністю предмета спору на підставі пункту 2 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України (11 березня 2025 року до позивача надійшла від відповідача сплата заборгованості в розмірі 576,00 грн) та про повернення сплаченого судового збору відповідно до частини другої статті 255 ЦПК України та пункту 5 частини першої статті 7 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон про судовий збір). 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
13 березня 2025 року ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області закрито провадження в справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України. Повернуто ТОВ «Полтаваенергозбут» з державного бюджету 50 % судового збору в розмірі 1 514,00 грн, сплаченого на підставі платіжної інструкції від 17 червня 2024 року № 1073822. Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь ТОВ «Полтаваенергозбут» 50 % судового збору в розмірі 1 514,00 грн.
30 червня 2025 року постановою Полтавського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Гадяцького районного суду Полтавської області від 13 березня 2025 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що, оскільки відповідачкою погашена заборгованість, що є предметом спору в цій справі, провадження підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю предмета спору. Інші процесуальні шляхи завершення провадження в справі (залишення позову без розгляду, відмови від позову, ухвалення рішення про задоволення позову внаслідок визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди) не є застосовними, оскільки ухвалення рішення в порядку частини четвертої статті 206 ЦПК України на користь позивача може призвести до подвійного стягнення заборгованості з відповідачки, а інші процесуальні шляхи є неможливими без відповідного волевиявлення позивача. Отже, закриття провадження в справі з підстав відсутності предмета спору, який хоч і припинив своє існування після відкриття провадження, є ефективним та справедливим способом врегулювання спірних правовідносин між сторонами та припинення розгляду справи судом, а також не призведе до порушення прав та інтересів ані позивача, ані відповідачки.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Гадяцького районного суду Полтавської області від 13 березня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 червня  2025 року, в якій просить їх скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що необґрунтованим є висновок судів про наявність підстав для закриття провадження у справі. Позов вона не визнавала, борг у розмірі 576,00 грн не погашала, тому стягнення з неї судового збору є помилковим. Сторони не можуть подавати заяву про закриття провадження в справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. Суд мав дослідити матеріали справи та встановити, чи дійсно предмет спору став відсутнім. Позов підлягав залишенню без розгляду через відмову позивача від вимог. 
Позиція інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
Позиція Верховного Суду 
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України. 
Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку та ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, далі - Конвенція). Зокрема, ЄСПЛ зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року в справі № 638/3792/20, на яку посилається заявниця в касаційній скарзі, зроблено висновок, що суд закриває провадження в справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України дає підстави для висновку, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема, у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).
Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.
Такі ж висновки містять постанови Верховного Суду від 05 листопада 2025 рокув справі № 462/8477/24, від 13 листопада 2025 року в справі № 278/330/14-ц та інші. 
У цій справі обставини, з якими позивач пов`язує закриття провадження, настали після подання позову та відкриття провадження у справі, що виключає закриття провадження у зв`язку з відсутністю предмета спору.
Суд першої інстанції безпідставно застосував пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України до спірних правовідносин, що вплинуло й на вирішення питання про повернення судового збору за подання позову. 
ТОВ «Полтаваенергозбут» за первісними вимогами позову (від 06 серпня 2024 року) просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за спожиту електричну енергіюв сумі 7 575,04 грн, оплативши позов судовим збором у розмірі 3 028 грн.
15 серпня 2024 року ОСОБА_1  сплатила на користь ТОВ «Полтаваенергозбут» 7 000,00 грн (а. с. 88) та у відзиві на позов зазначила, що 15 серпня 2024 року повністю сплатила борг за спожиту електричну енергію (а. с. 84). 
04 жовтня 2024 року до суду надійшла заява ТОВ «Полтаваенергозбут» про зменшення розміру позовних вимог, у якій позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за спожиту електричну енергію в сумі 575,04 грн (з виключенням сплаченої 15 серпня 2024 року суми) та витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 028,00 грн (а. с. 74-75).
12 березня 2025 року до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява ТОВ «Полтаваенергозбут» про закриття провадження в справі у зв`язку з відсутністю предмета спору з посиланням на те, що 11 березня 2025 року від відповідачки надійшла сплата заборгованості в розмірі 576,00 грн.
Вимоги позивача на суму 575,04 грн  ОСОБА_1  не визнала, зазначивши про це як у відзиві на позов, так і в запереченнях на заяву ТОВ «Полтаваенергозбут» про закриття провадження в справі у зв`язку з відсутністю предмета спору(а. с. 134), пославшись на те, що борг нею погашено, 575,04 грн вона не сплачувала. 
Отже, за обставинами цієї справи мало місце добровільне погашення відповідачкою 7 000,00 грн боргу із заявлених 7 575,04 грн, а також невизнання нею як наявності заборгованості в розмірі 575,04 грн, так і сплати цієї суми за квитанцією 11 березня 2025 року. 
Ці обставини та те, що квитанція від 11 березня 2025 року (а. с. 133) не скріплена електронним цифровим підписом ОСОБА_1(на відміну від платіжного доручення від 15 серпня 2024 року на суму 7 000,00 грн), унеможливлюють висновок щодо відсутності предмета спору в справі. 
Не можна також стверджувати й про повне визнання відповідачкою позову. 
Відповідно до статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. 
З відповідною письмовою заявою про визнання позову  ОСОБА_1 до суду не зверталася. 
Суди не визначилися з процесуальним наслідком розгляду позову ТОВ «Полтаваенергозбут»відповідно до вимог ЦПК України, однак від цього залежить правильність розподілу судових витрат. 
Відповідно до частини дев`ятої статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
У частині першій статті 142 ЦПК України зазначено, що в разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
За змістом частини третьої статті 142 ЦПК України в разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.
Відповідно до статті 7 Закону про судовий збір сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням);закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.
У випадках, установлених пунктом 1 частини першоїцієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.
У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Суд повернув ТОВ «Полтаваенергозбут» з державного бюджету 50 % судового збору в розмірі 1 514,00 грн, інші 50 % судового зборув розмірі 1 514,00 грнстягнув з  ОСОБА_1 . 
Такий алгоритм розподілу судового збору поєднує взаємовиключні підстави відшкодування судових витрат і жодна з них не була встановлена судами. 
Повернення сплаченого судового збору з державного бюджету має місце вразі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті. Однак відповідних процесуальних документів (затвердження мирової угоди, письмових заяв про відмову від позову чи його визнання) у матеріалах справи немає. 
З відповідачки судовий збір за встановлених у цій справі умов (відповідачка після подання позову сплатила майже всю заявлену суму боргу) може стягуватися відповідно до частини дев`ятої статті 141 ЦПК України (якщо спір виник внаслідок неправильних дій відповідачки) чи частини третьої статті 142 ЦПК України(якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачкою після пред`явлення позову). 
Жодну з цих обставин суд не досліджував та не встановлював, однак саме вони мають значення для правильного розподілу судових витрат. 
Натомість суд, закривши провадження в справі, залишив без уваги положення статті 7 Закону про судовий збір, за якою у випадку закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), судовий збір повертається повністю з державного бюджету, а не з відповідача. 
Отже, суди в цій справі помилилися як з процесуальним наслідком розгляду позову, так і з підставами розподілу судового збору, тому оскаржувані судові рішення не можуть залишатися без змін і підлягають скасуванню з передачею справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Згідно із частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
Оскільки суди допустили порушення норм процесуального права, ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Керуючись статтями 389, 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
УхвалуГадяцького районного суду Полтавської області від 13 березня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 червня 2025 року скасувати, справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська