ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" лютого 2026 р. справа № 300/4535/25
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Главача І.А., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (надалі, також – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі, також – третя особа, ГУ ПФУ в Івано-Франківській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (надалі, також – відповідач, ГУ ПФУ в Тернопільській області) якому просить:
– визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 091630024448 від 09.05.2025 року про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 ;
– зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до страхового стажу для призначення пенсії ОСОБА_1 періоди роботи з 20.07.1983 по 10.05.1984, з 15.09.1987 по 19.01.1988, з 03.08.1988 по 01.02.1989 (кратність 1,5) та з 03.02.1989 по 31.12.1991 (кратність 1,5) та призначити пенсію за віком на загальних умовах з 01.05.2025 року.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач звернувся до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії по віку. За принципом екстериторіальності заяву позивача розглядало Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області. За наслідками розгляду заяви, поданої позивачем, відповідачем прийнято рішення від 09.05.2025 № 091630024448, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку із відсутністю страхового стажу необхідної тривалості. До страхового стажу не зараховано період роботи з 20.07.1983 по 10.05.1984, оскільки дата звільнення не відповідає даті наказу про звільнення, період роботи в колгоспі з 15.09.1987 по 19.01.1988, оскільки відсутня довідка із зазначенням інформації про встановлений та вироблений мінімум трудової участі в громадському господарстві, період роботи з 03.08.1988 по 01.02.1989, оскільки запис про звільнення посвідчено нечітким відтиском печатки, а також період роботи з 03.02.1989 по 31.12.1991, оскільки назва організації, яка здійснила запис про звільнення не відповідає назві організації, куди був прийнятий заявник, та у зв`язку з відсутністю довідки про реорганізацію. Позивач вважає таку відмову протиправною з мотивів, що відповідальність за правильність ведення трудової книжки покладається на роботодавця, натомість відповідачем така відповідальність покладена на позивача. Відтак, просить позов задовольнити (а.с. 1-42).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.07.2025 позовну заяву залишено без руху. Встановлено для позивача десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії ухвали шляхом подання уточненої позовної заяви (а.с. 44-46).
14.07.2025 на адресу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від позивача надійшла уточнена позовна заява. Відповідно до змісту уточненої позовної заяви, позивач просить:
– визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 091630024448 від 09.05.2025 року про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 та зобов`язати його зарахувати до страхового стажу для призначення пенсії ОСОБА_1 періоди роботи з 20.07.1983 по 10.05.1984, з 15.09.1987 по 19.01.1988, з 03.08.1988 по 01.02.1989 (кратність 1,5) та з 03.02.1989 по 31.12.1991 (кратність 1,5);
– зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на загальних умовах з 01.05.2025 року (а.с. 54-69).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.07.2025 позовну заяву залишено без руху. Встановлено для позивача десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії ухвали шляхом подання уточненої позовної заяви (а.с. 70-72).
05.08.2025 на адресу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від позивача надійшла уточнена позовна заява. Відповідно до змісту уточненої позовної заяви, позивач просить:
– визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 091630024448 від 09.05.2025 року про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 
– зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу для призначення пенсії ОСОБА_1 періоди роботи з 20.07.1983 по 10.05.1984, з 15.09.1987 по 19.01.1988, з 03.08.1988 по 01.02.1989 (кратність 1,5) та з 03.02.1989 по 31.12.1991 (кратність 1,5) та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на загальних умовах з 01.05.2025 року (а.с. 76-90).
Правовий статус Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області визначено як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.
Таким чином, недоліки позовної заяви, визначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху було усунуто в повному обсязі.
Головуючий суддя Главач І.А. по даній адміністративній справі перебував у відпустці з 07.08.2025 по 22.08.2025 згідно наказу від 25.07.2025 № 213-В, що підтверджується довідкою секретаря судового засідання (а.с. 91), у зв`язку з чим строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України продовжуються на строк такої відпустки.
Головуючий суддя Главач І.А. по даній адміністративній справі перебував у відпустці з 23.08.2025 по 03.09.2025 згідно наказу від 20.08.2025 № 261-В, що підтверджується довідкою секретаря судового засідання (а.с. 91), у зв`язку з чим строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України продовжуються на строк такої відпустки.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.09.2025 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), відповідно до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с. 92-93).
17.09.2025 до Івано-Франківського окружного адміністративного суду через підсистему "Електронний суд" від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У своєму відзиві відповідач вказує, що рішення про відмову у призначенні пенсії було прийнято у зв`язку з відсутністю необхідної тривалості страхового стажу. До страхового стажу не зараховано період роботи з 20.07.1983 по 10.05.1984, оскільки дата звільнення не відповідає даті наказу про звільнення, період роботи в колгоспі з 15.09.1987 по 19.01.1988, оскільки відсутня довідка із зазначенням інформації про встановлений та вироблений мінімум трудової участі в громадському господарстві, період роботи з 03.08.1988 по 01.02.1989, оскільки запис про звільнення посвідчено нечітким відтиском печатки, а також період роботи з 03.02.1989 по 31.12.1991, оскільки назва організації, яка здійснила запис про звільнення не відповідає назві організації, куди був прийнятий заявник, та у зв`язку з відсутністю довідки про реорганізацію. Відповідач звертає увагу, що трудова книжка має бути належним чином заповнена для можливості зарахування відомостей у ній до страхового стажу, а записи у трудовій книжці мають бути виконані відповідно до вимог, визначених законодавством. З огляду на це просить у задоволенні позову відмовити (а.с. 96-105).
18.09.2025 на адресу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від третьої особи надійшли пояснення на позовну заяву. У своїх поясненнях третя особа вказує, що відповідачем правомірно відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком, оскільки певні періоди його роботи не можуть бути зараховані до його страхового стажу у зв`язку з наявними недоліками у записах трудової книжки позивача та відсутністю додаткових підтверджуючих документів. Також зазначає, що вимоги, щодо зобов`язання відповідача зарахувати періоди роботи з 03.08.1988 по 01.02.1989 та з 03.02.1989 по 31.12.1991 у кратному розмірі задоволенню не підлягають, оскільки такі є передчасними (а.с. 106-117).
Головуючий суддя Главач І.А. по даній адміністративній справі перебував у відпустці з 23.09.2025 по 07.10.2025 згідно наказу від 15.09.2025 № 290-В, що підтверджується довідкою секретаря судового засідання (а.с. 119), у зв`язку з чим строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України продовжуються на строк такої відпустки.
Головуючий суддя Главач І.А. по даній адміністративній справі перебував на лікарняному з 30.10.2025 по 07.11.2025, у зв`язку з чим строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України продовжуються на строк періоду непрацездатності.
Головуючий суддя Главач І.А. по даній адміністративній справі перебував на лікарняному з 19.01.2026 по 30.01.2026, у зв`язку з чим строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України продовжуються на строк періоду непрацездатності.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою від 01.05.2025 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
За принципом екстериторіальності органом, уповноваженим розглянути заяву позивача та вирішити порушене в ній питання визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.
Рішенням ГУ ПФУ в Тернопільській області № 091630024448 від 09.05.2025 позивачу відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку із відсутністю необхідної тривалості страхового стажу. До страхового стажу не зараховано період роботи з 20.07.1983 по 10.05.1984, оскільки дата звільнення не відповідає даті наказу про звільнення, період роботи в колгоспі з 15.09.1987 по 19.01.1988, оскільки відсутня довідка із зазначенням інформації про встановлений та вироблений мінімум трудової участі в громадському господарстві, період роботи з 03.08.1988 по 01.02.1989, оскільки запис про звільнення посвідчено нечітким відтиском печатки, а також період роботи з 03.02.1989 по 31.12.1991, оскільки назва організації, яка здійснила запис про звільнення не відповідає назві організації, куди був прийнятий заявник, та у зв`язку з відсутністю довідки про реорганізацію. Відповідач звертає увагу, що трудова книжка має бути належним чином заповнена для можливості зарахування відомостей у ній до страхового стажу (а.с. 36).
Вважаючи вказану відмову протиправною, з метою зобов`язання відповідача зарахувати дані періоди роботи до страхового стажу та призначити пенсію за віком, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд встановив таке.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Нормами частини 1 статті 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Спеціальним законом, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, є Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV, який набув чинності з 1 січня 2004 року.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія – щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Пунктом 1 статті 9 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV визначено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Положеннями частини 1 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з абзацом 1 частини 2 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку – на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Частиною 1 статті 26 Закону № 1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: 
з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року – не менше 25 років; 
з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року – не менше 26 років; 
з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року – не менше 27 років; 
з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року – не менше 28 років; 
з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року – не менше 29 років; 
з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року – не менше 30 років; 
з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року – не менше 31 року; 
з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року – не менше 32 років; 
з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року – не менше 33 років; 
з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року – не менше 34 років; 
починаючи з 1 січня 2028 року – не менше 35 років.
Таким чином, для призначення пенсії мають бути дотримані дві умови – щодо віку та страхового стажу особи.
До набрання чинності Закону № 1058-IV питання пенсійного забезпечення, в тому числі й порядок обчислення стажу для призначення пенсій регулювалися Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (надалі, також – Закон № 1788-XII), відповідно до частини 1 статті 56 якого, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Згідно зі статтею 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно зі статтею 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.
На виконання статті 62 Закону № 1788-ХІІ Кабінет Міністрів України Постановою від 12.08.1993 за № 637 "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі, також – Порядок № 637).
Згідно з пунктом 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 2 Порядку № 637, у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Отже, з огляду на наведене, у разі відсутності в трудовій книжці записів про роботу, такий стаж встановлюється на підставі інших документів, уточнюючих довідок, відомостей та інших документів, які містять відомості про періоди роботи.
Як встановлено судом, позивач звернувся із заявою про призначення йому пенсії за віком 01.05.2025. На момент звернення із заявою про призначення пенсії вік позивача становив 60 років 02 місяці 28 днів. Таким чином, виходячи із вищезазначених норм, для призначення пенсії за віком, страховий стаж позивача має становити не менше 32 років. Відповідно до відомостей форми РС-право, страховий стаж позивача становить 18 років 09 місяців 25 днів. Періоди роботи з 20.07.1983 по 10.05.1984, з 15.09.1987 по 19.01.1988, з 03.08.1988 по 01.02.1989 та з 03.02.1989 по 31.12.1991 не було зараховано до страхового стажу позивача.
Щодо відмови у зарахуванні періоду роботи з 20.07.1983 по 10.05.1984 у зв`язку з тим, що дата звільнення не відповідає даті наказу про звільнення, суд звертає увагу на наступне.
Інструкція № 58 діє лише з 1993 року, в той час коли трудову книжку було вперше заповнено у 1986 році.
Порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях на час первісного заповнення вказаної трудової книжки визначала Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 № 162 (надалі, також – Інструкція № 162).
Пунктом 1.1 Інструкції № 162 визначено, що трудова книжка являється основним документом про трудову діяльність робітників та службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних та громадських підприємств, установ і організацій, які пропрацювали більше 5 днів, в тому числі па сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Відповідно до пункту 1.2 Інструкції № 162 прийом на роботу без трудової книжки не допускається.
Відповідно до пунктів 2.2, 2.3 Інструкції № 162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.
Відповідно до пункту 1.4 Інструкції № 162 питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 "Про трудові книжки робітників та службовців" та цією Інструкцією.
За змістом пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 "Про трудові книжки робітників та службовців" встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктом 13 вказаної постанови Про трудові книжки робітників та службовців при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.
При цьому, відповідно до пункту 18 вказаної постанови, відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.
З приводу запису про прийняття на роботу позивача суд звертає увагу на наступне.
Чинним законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями про період роботи, що можуть міститися в інших документах, а також необхідність надання уточнюючих довідок, наказів, відомостей тощо підприємств, установ, організацій або їх правонаступників для підтвердження трудового стажу лише у випадку, коли в трудовій книжці відсутні відповідні відомості або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.
Відповідно до частини 1 статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Судом встановлено, що позивачем при зверненні до органу Пенсійного фонду України із заявою від 01.05.2025 про призначення пенсії за віком надано також пакет документів, зокрема копію трудової книжки серії НОМЕР_1 від 28.05.1986 року в якій містяться записи також щодо оспорюваного періоду роботи, який не було зараховано до страхового стажу з 20.07.1983 по 10.05.1984 про прийняття на роботу електрогазозварювальником 4 розряду для проходження виробничої практики, переведення на посаду електрогазозварювальника 4 розряду у зв`язку із закінченням практики та звільнення з роботи у зв`язку з призовом до радянської армії (записи № 2-4). (зворотна сторона а.с. 29 – а.с. 30). Дані записи виконані розбірливим почерком, містять підставу їх внесення та прослідковуваний слід печатки суб`єкта господарювання, вказано посаду та підпис уповноваженої особи.
Суд констатує, що запис про переведення позивача на посаду електрогазозварювальника 4 розряду виконано 20.07.1983, підставою внесення є наказ № 56 від 20.07.1986. Суд констатує що основною відмінністю між датами переведення електрогазозварювальником та датою наказу про таке переведення є остання цифра року наказу. В подальшому було внесено запис про звільнення позивача з роботи, який було внесено 10.05.1984, тобто після внесення запису про переведення позивача, однак фактично попередньо, від дати наказу про переведення позивача, що свідчить про помилковість дати наказу про переведення, вказаної у записі № 3.
Однак, доказів, які б свідчили про недостовірність записів у трудовій книжці позивача, відповідачем суду не надано. При цьому, відповідачем не заперечується їх достовірність, а вказується тільки на помилковість дати наказу про звільнення.
Суд звертає увагу, що саме трудова книжка є основним документом для зарахування того чи іншого періоду роботи до страхового стажу. Незважаючи на наявність чи відсутність додаткових документів, наявності в них розбіжностей чи будь-яких інших недоліків не може слугувати підставою для незарахування до страхового стажу оспорюваного періоду роботи, який належним чином підтверджується трудовою книжкою.
Відповідальність за наявність записів чи відомостей у трудовій книжці, їх правильність та повноту несе безпосередньо суб`єкт господарювання. Натомість відповідачем при вирішенні питання про призначення пенсії позивачу, покладено відповідальність за відсутність такої інформації на позивача. З огляду на те, що записи у трудовій книжці мають пріоритетне значення при визначенні страхового стажу особи, відмова відповідача у зв`язку з відсутністю тих чи інших відомостей суперечить нормативному регулюванню даних відносин.
Верховний Суд у постановах від 21.02.2018 у справі № 687/975/17 та від 06.03.2018 у справі № 754/14898/15-а зазначив, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання всіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Суд зазначає, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Таким чином, суд вважає протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо незарахування періоду роботи позивача з 20.07.1983 по 10.05.1984 до його страхового стажу, оскільки даний період роботи підтверджено достатніми та належними доказами.
Щодо відмови у зарахуванні періоду роботи з 15.09.1987 по 19.01.1988 у зв`язку з відсутністю довідки про встановлений та вироблений мінімум трудової участі в громадському господарстві, суд звертає увагу на наступне.
Відповідно до частини 1 статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Судом встановлено, що період роботи позивача у колгоспі "Перемога" з 15.09.1987 по 19.01.1988 підтверджується записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 28.05.1986 року про прийняття на роботу і звільнення з роботи у колгосп "Перемога" (записи № 9-10). Дані записи виконані розбірливим почерком, містять підставу їх внесення та прослідковуваний слід печатки суб`єкта господарювання, вказано посаду, підпис та ПІБ уповноваженої особи (зворотна сторона а.с. 30 – а.с. 31).
Доказів, які б свідчили про недостовірність записів у трудовій книжці позивача, відповідачем суду не надано. При цьому, відповідачем не заперечується їх достовірність.
Суд констатує, що вказані вище записи в трудовій книжці позивача містять передбачені чинною на той момент Інструкцією № 162 відомості про підприємство, дату прийняття позивача на посаду, назву цієї посади, дані про реквізити наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи, відомості про посадову особу, яка внесла відповідний запис та прослідковуваний слід печатки. Таким чином, записи у трудовій книжці виконані належним чином.
Суд звертає увагу, що саме трудова книжка є основним документом для зарахування того чи іншого періоду роботи до страхового стажу. Незважаючи на наявність чи відсутність додаткових документів, наявності в них розбіжностей чи будь-яких інших недоліків не може слугувати підставою для незарахування до страхового стажу оспорюваного періоду роботи, який належним чином підтверджується трудовою книжкою.
Відсутність інформації щодо відпрацьованих днів не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії позивачу. Ведення кадрової документації здійснює суб`єкт господарювання. Відповідальність за наявність записів чи відомостей у таких документах несе безпосередньо суб`єкт господарювання. Натомість відповідачем при вирішенні питання про призначення пенсії позивачу, покладено відповідальність за відсутність такої інформації на позивача. З огляду на те, що записи у трудовій книжці мають пріоритетне значення при визначенні страхового стажу особи, відмова відповідача у зв`язку з відсутністю тих чи інших відомостей суперечить нормативному регулюванню даних відносин.
При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 3 статті 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Відповідно до підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, Управління має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб-підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.
Таким чином, пенсійний орган має право, зокрема, у разі виникнення певних сумнівів щодо достовірності записів трудової книжки, чи відсутності окремих документів у архівних установах, для підтвердження стажу роботи, звертатися із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, з метою отримання певної інформації, в тому числі, уточнюючої довідки чи документів, що містять відомості про періоди роботи.
В той же час, відповідачем не подано жодного доказу про вжиття певних заходів з метою отримання інформації щодо достовірності інформації зазначеної у трудовій книжці позивача, натомість відмовлено у зарахуванні до страхового стажу спірний період його роботи.
Зважаючи вищезазначене суд вважає протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо незарахування періоду роботи позивача у колгоспі з 15.09.1987 по 19.01.1988, оскільки даний період роботи підтверджено достатніми та належними доказами.
Щодо відмови у зарахуванні періоду роботи з 03.08.1988 по 01.02.1989 у зв`язку з тим, що запис про звільнення засвідчений нечітким відтиском печатки, суд звертає увагу на наступне.
Інструкція № 58 діє лише з 1993 року, в той час коли спірні записи було внесено у 1988-1989 роках.
Порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях на час внесення оспорюваних записів до вказаної трудової книжки визначала Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 № 162 (надалі, також – Інструкція № 162).
Пунктом 1.1 Інструкції № 162 визначено, що трудова книжка являється основним документом про трудову діяльність робітників та службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних та громадських підприємств, установ і організацій, які пропрацювали більше 5 днів, в тому числі па сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Відповідно до пункту 1.2 Інструкції № 162 прийом на роботу без трудової книжки не допускається.
Відповідно до пунктів 2.2, 2.3 Інструкції № 162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.
Відповідно до пункту 21 Інструкції № 162, при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, заохочення та нагородження, внесені за час роботи на даному підприємстві, в установі або організації, засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою підприємства, установи, організації або печаткою відділу кадрів.
Відповідно до пункту 1.4 Інструкції № 162 питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 "Про трудові книжки робітників та службовців" та цією Інструкцією.
За змістом пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 "Про трудові книжки робітників та службовців" встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктом 13 вказаної постанови Про трудові книжки робітників та службовців при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.
При цьому, відповідно до пункту 18 вказаної постанови, відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.
З приводу запису про звільнення з роботи позивача суд звертає увагу на наступне.
Чинним законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями про період роботи, що можуть міститися в інших документах, а також необхідність надання уточнюючих довідок, наказів, відомостей тощо підприємств, установ, організацій або їх правонаступників для підтвердження трудового стажу лише у випадку, коли в трудовій книжці відсутні відповідні відомості або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.
Відповідно до частини 1 статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Судом встановлено, що позивачем при зверненні до органу Пенсійного фонду України із заявою від 01.05.2025 про призначення пенсії за віком надано також пакет документів, зокрема копію трудової книжки серії НОМЕР_1 від 28.05.1986 року в якій містяться записи також щодо оспорюваного періоду роботи, який не було зараховано до страхового стажу з 03.08.1988 по 01.02.1989 про прийняття на роботу вантажником та звільнення з роботи у зв`язку з переведенням до іншого підприємства (записи № 11-12). (а.с. 31). Дані записи виконані розбірливим почерком, містять підставу їх внесення та прослідковуваний слід печатки суб`єкта господарювання, вказано посаду та підпис уповноваженої особи.
Суд констатує, що запис про звільнення позивача з роботи у зв`язку з переведенням посвідчено інспектором, його підписом та печаткою, з якої неможливо встановити зміст такої печатки та її належність саме даному суб`єкту господарювання. Однак, в суду відсутні підстави для висновку про те, що слід печатки не належить роботодавцю, в якого працював позивач протягом даного періоду роботи.
Суд зазначає, що доказів, які б свідчили про недостовірність записів у трудовій книжці позивача, відповідачем суду не надано. При цьому, відповідачем не заперечується їх достовірність, а вказується тільки на нечіткість відбитку печатки.
Суд звертає увагу, що саме трудова книжка є основним документом для зарахування того чи іншого періоду роботи до страхового стажу. Незважаючи на наявність чи відсутність додаткових документів, наявності в них розбіжностей чи будь-яких інших недоліків не може слугувати підставою для незарахування до страхового стажу оспорюваного періоду роботи, який належним чином підтверджується трудовою книжкою.
Відповідальність за наявність записів чи відомостей у трудовій книжці, їх правильність та повноту несе безпосередньо суб`єкт господарювання. Натомість відповідачем при вирішенні питання про призначення пенсії позивачу, покладено відповідальність за відсутність такої інформації на позивача. З огляду на те, що записи у трудовій книжці мають пріоритетне значення при визначенні страхового стажу особи, відмова відповідача у зв`язку з відсутністю тих чи інших відомостей суперечить нормативному регулюванню даних відносин.
Верховний Суд у постановах від 21.02.2018 у справі № 687/975/17 та від 06.03.2018 у справі № 754/14898/15-а зазначив, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання всіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Суд зазначає, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Таким чином, суд вважає протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо незарахування періоду роботи позивача з 03.08.1988 по 01.02.1989 до його страхового стажу, оскільки даний період роботи підтверджено достатніми та належними доказами.
Щодо відмови у зарахуванні періоду роботи з 03.02.1989 по 31.12.1991 у зв`язку з тим, що назва організації, яка здійснила запис про звільнення не відповідає назві організації, куди був прийнятий заявник та у зв`язку з відсутністю довідки про реорганізацію, суд звертає увагу на наступне.
Інструкція № 58 діє лише з 1993 року, в той час коли спірні записи було внесено у 1989-1992 роках.
Порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях на час внесення оспорюваних записів до вказаної трудової книжки визначала Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 № 162 (надалі, також – Інструкція № 162).
Пунктом 1.1 Інструкції № 162 визначено, що трудова книжка являється основним документом про трудову діяльність робітників та службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних та громадських підприємств, установ і організацій, які пропрацювали більше 5 днів, в тому числі па сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Відповідно до пункту 1.2 Інструкції № 162 прийом на роботу без трудової книжки не допускається.
Відповідно до пунктів 2.2, 2.3 Інструкції № 162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.
Відповідно до пункту 21 Інструкції № 162, при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, заохочення та нагородження, внесені за час роботи на даному підприємстві, в установі або організації, засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою підприємства, установи, організації або печаткою відділу кадрів.
Відповідно до пункту 1.4 Інструкції № 162 питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 "Про трудові книжки робітників та службовців" та цією Інструкцією.
За змістом пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 "Про трудові книжки робітників та службовців" встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктом 13 вказаної постанови Про трудові книжки робітників та службовців при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.
При цьому, відповідно до пункту 18 вказаної постанови, відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.
З приводу доводів відповідача суд звертає увагу на наступне.
Чинним законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями про період роботи, що можуть міститися в інших документах, а також необхідність надання уточнюючих довідок, наказів, відомостей тощо підприємств, установ, організацій або їх правонаступників для підтвердження трудового стажу лише у випадку, коли в трудовій книжці відсутні відповідні відомості або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.
Відповідно до частини 1 статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Судом встановлено, що позивачем при зверненні до органу Пенсійного фонду України із заявою від 01.05.2025 про призначення пенсії за віком надано також пакет документів, зокрема копію трудової книжки серії НОМЕР_1 від 28.05.1986 року в якій містяться записи також щодо оспорюваного періоду роботи, який не було зараховано до страхового стажу з 03.02.1989 по 05.02.1992 про прийняття на роботу вантажником в порядку переведення та звільнення з роботи за власним бажанням (записи № 13-14). (а.с. 31 – зворотна сторона). Дані записи виконані розбірливим почерком, містять підставу їх внесення та прослідковуваний слід печатки суб`єкта господарювання, вказано посаду та підпис уповноваженої особи.
Суд констатує, що запис про звільнення позивача з роботи за власним бажанням посвідчено посадовою особою роботодавця, її підписом та печаткою, з якої неможливо встановити зміст такої печатки та її належність саме даному суб`єкту господарювання. Однак, в суду відсутні підстави для висновку про те, що слід печатки не належить роботодавцю, в якого працював позивач протягом даного періоду роботи. У записі про звільнення позивача з посади відсутні будь-які відомості про назву підприємства – роботодавця, у зв`язку з чим суд вважає доводи відповідача в частині відмінності назв підприємств безпідставними та такими, що не підтверджуються фактичними матеріалами справи. Із відбитку печатки встановити відмінність у назві роботодавця також неможливо. Відповідачем не надано доказів відмінності у назвах роботодавця у записах про прийняття на роботу та звільнення з роботи, зокрема не наведено конкретних назв підприємств – роботодавців.
Суд зазначає, що доказів, які б свідчили про недостовірність записів у трудовій книжці позивача, відповідачем суду не надано. При цьому, відповідачем не заперечується їх достовірність, а вказується тільки на відмінність у назвах підприємства – роботодавця, яка не підтверджена фактичними наявними доказами.
Суд звертає увагу, що саме трудова книжка є основним документом для зарахування того чи іншого періоду роботи до страхового стажу. Незважаючи на наявність чи відсутність додаткових документів, наявності в них розбіжностей чи будь-яких інших недоліків не може слугувати підставою для незарахування до страхового стажу оспорюваного періоду роботи, який належним чином підтверджується трудовою книжкою.
Відповідальність за наявність записів чи відомостей у трудовій книжці, їх правильність та повноту несе безпосередньо суб`єкт господарювання. Натомість відповідачем при вирішенні питання про призначення пенсії позивачу, покладено відповідальність за відсутність такої інформації на позивача. З огляду на те, що записи у трудовій книжці мають пріоритетне значення при визначенні страхового стажу особи, відмова відповідача у зв`язку з відсутністю тих чи інших відомостей суперечить нормативному регулюванню даних відносин.
Верховний Суд у постановах від 21.02.2018 у справі № 687/975/17 та від 06.03.2018 у справі № 754/14898/15-а зазначив, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання всіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Суд зазначає, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Суд звертає увагу відповідача, що у оскаржуваному рішенні ним зазначається про не зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 03.02.1989 по 31.12.1991, однак період роботи, відповідно до записів трудової книжки позивача охоплює період з 03.02.1989 по 05.02.1992. Будь-яких записів 31.12.1991 трудова книжка позивача не містить.
Відповідно до позовної заяви, позивач просить зобов`язати відповідача зарахувати до його страхового стажу період роботи з 03.02.1989 по 31.12.1991, як про це зазначає відповідач у своєму рішенні.
Із форми РС-право за пенсійною справою позивача встановлено, що до страхового стажу позивача період роботи з 01.01.1992 по 05.02.1992 не зараховано.
У постанові ВС від 29.12.2020 у справі № 120/3054/19-а. У пункті 36 ВС зазначає, що "принцип диспозитивності в адміністративному процесі має своє специфічне змістовне наповнення, що пов`язано з публічно-правовим характером адміністративного позову та активною участю суду в процесі розгляду адміністративних справ, тому адміністративний суд може і зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів".
В постанові ВС від 23.12.2021 у справі № 480/4737/19 "колегія суддів зазначає, що ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом".
Зважаючи на вищевикладене, суд вважає за необхідне вийти за межі заявлених позовних вимог та зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період роботи в повному обсязі, відповідно до записів трудової книжки позивача.
Таким чином, суд вважає протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо незарахування періоду роботи позивача з 03.02.1989 по 05.02.1992 до його страхового стажу, оскільки даний період роботи підтверджено достатніми та належними доказами.
Щодо позовної вимоги про зарахування періодів роботи з 03.08.1988 по 01.02.1989 та з 03.02.1989 по 31.12.1991 у кратному розмірі суд звертає увагу позивача на те, що відповідачем у оскаржуваному рішенні не було надано оцінку підставам зарахування даного періоду роботи на умовах кратності, а відмова у зарахуванні періоду роботи до страхового стажу стосується повного незарахування таких періодів роботи до страхового стажу, а не умов кратного чи ординарного зарахування періоду роботи до страхового стажу позивача.
Також суд зазначає, що спору щодо зарахування оспорюваних періодів роботи до страхового стажу позивача у кратному розмірі на час звернення позивача до суду у даній справі не існувало.
Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, як передчасних.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у рішенні від 14 вересня 2020 року, залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 січня 2021 року, у зразковій справі № 560/2120/20, в якому зазначено про те, що вимоги здійснення перерахунку пенсій без обмеження їх граничного розміру задоволенню не підлягають як передчасні (заявлені на майбутнє).
Таким чином, з огляду на встановлені вище обставини, суд вважає, що підстав для не зарахування періодів роботи позивача, визначених у трудовій книжці серії НОМЕР_1 немає, відтак суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 09.05.2025 № 091630024448 є протиправним та підлягає скасуванню.
Водночас суд зазначає, що дискреційні повноваження – це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.
Тобто дискреційні повноваження – це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Суд зауважує, що у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта публічної адміністрації, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру. 
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
При цьому, згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача – суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За приписами вказаної норми у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Отже, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).
Відтак, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Разом з тим, суд зауважує таке. 
У справі, яка розглядається, суд встановив, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом пенсійного органу визначено ГУ ПФУ в Тернопільській області, рішенням якого позивачу відмовлено в призначенні пенсії.
Мінімально необхідний період страхового стажу для призначення пенсії становить 32 роки. Страховий стаж позивача становить 18 років 09 місяців 25 днів.
Суд констатує, що після зарахування спірних періодів роботи до страхового стажу позивача, загальний період його страхового стажу буде меншим, ніж мінімально необхідний для призначення пенсії за віком, відповідно до статті 26 Закону України № 1058-IV, а саме мінімальною тривалістю 32 роки. Оскільки для вирішення питання про наявність чи відсутність у позивача страхового стажу необхідної тривалості, підлягає вирішенню питання щодо зарахування до страхового стажу позивача певних періодів роботи у кратному розмірі, які, як зазначено судом вище, мають бути вирішенні відповідачем, то суд вважає відсутніми підстави для зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком, відповідно до статті 26 Закону України № 1058-IV.
Оскільки матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про відсутність можливості у відповідача прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством, а також враховуючи те, що призначення, перерахунок та виплата пенсії є дискреційними повноваженнями пенсійного органу, суд дійшов висновку, що з метою захисту порушеного права позивача слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, як орган, який за принципом екстериторіальності уповноважений на вирішення питання щодо призначення пенсії позивача, зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 20.07.1983 по 10.05.1984, з 15.09.1987 по 19.01.1988, з 03.08.1988 по 01.02.1989 та з 03.02.1989 по 05.02.1992, відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 01.05.2025, з врахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок про часткове обґрунтування заявлених позовних вимог, тому позов підлягає задоволенню частково.
Суд вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд користується повноваженнями, передбаченими частиною 2 статті 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: самостійно визначає формулювання резолютивної частини рішення суду, з метою її більш ефективного виконання та надання повного захисту правам позивача.
Щодо судових витрат суд звертає увагу на наступне.
Частина 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Документально підтвердженими судовими витратами в даній справі є витрати позивачки на сплату судового збору в розмірі 1211,20 грн згідно квитанції до платіжної інструкції № 0.0.4434045497.1 від 30.06.2025 (а.с. 40).
Як наслідок, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області підлягає стягненню частина сплаченого судового збору в розмірі 605,60 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Інші витрати, питання про розподіл яких може бути вирішено судом, відсутні.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
У Х В А Л И В:
Позов задовольнити частково. 
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 091630024448 від 09.05.2025 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, як орган, який за принципом екстериторіальності уповноважений на вирішення питання щодо призначення пенсії ОСОБА_1 , зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 20.07.1983 по 10.05.1984, з 15.09.1987 по 19.01.1988, з 03.08.1988 по 01.02.1989 та з 03.02.1989 по 05.02.1992, відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 01.05.2025, з врахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (код ЄДРПОУ 14035769, Майдан Волі, буд. 3, м. Тернопіль, 46001) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок. 
Копію цього рішення надіслати учасникам справи.
Відповідачу та третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача копію цього рішення надіслати через підсистему "Електронний суд".
Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ "Мої справи".
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 );
відповідач – Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (код ЄДРПОУ 14035769, Майдан Волі, буд. 3, м. Тернопіль, 46001);
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ 20551088, вул. Січових Стрільців, буд. 15, м. Івано-Франківськ, 76018).

Суддя  Главач І.А.