ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 листопада 2025 року
м. Київ
 
справа № 759/9462/22
провадження № 61-5435св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Красюк Наталії Іванівни на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 15 серпня 2022 року в складі судді Журибеди О. М. та ухвалу Київського апеляційного суду                           від 20 березня 2025 року в складі колегії суддів Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І. 
 
в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рильська Лариса Семенівна, про визнання договору дарування недійсним та
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позову та заяви про забезпечення позову
 
У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до                          ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним.
 
10 серпня 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просив ужити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/3 частину квартири квартири АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 на підставі договору дарування серія та номер 1124, виданого 22 жовтня 2021 року, видавник Рильська Л. С., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
15 серпня 2022 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на 1/3 частину квартири 
АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 на підставі договору дарування серія та номер 1124, виданого 22 жовтня                          2021 року, видавник Рильська Л. С., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу.
20 березня 2025 року ухвалою Київського апеляційного суду відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 15 серпня 2022 року.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що згідно з інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва                  від 15 серпня 2022 року відкрито провадження в справі, призначено підготовче судове засідання на 02 листопада 2022 року об 11.00 год. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 серпня 2022 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Копію ухвал про відкриття провадження в справі та забезпечення позову направлено ОСОБА_1 на поштову адресу за зареєстрованим місцем перебування. Поштове відправлення не було отримане ОСОБА_1 і повернулося до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до пункту 3 частини сьомої статті 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Отже, твердження заявника про те, що ОСОБА_1 не отримувала копії оскаржуваної ухвали, є безпідставним.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
25 квітня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Красюк Н. І. через систему «Електроннй суд» надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 15 серпня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року, в якій просить їх скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що поважні причини пропуску строку на звернення з апеляційною скаргою мають характер непереборної сили, оскільки ОСОБА_1 не отримувала ні позовної заяви, ні оскаржуваної ухвали, ні повісток про виклик до суду. Кореспонденція суду надсилалася за адресою:                  АДРЕСА_1 , однак зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є: АДРЕСА_2 , що судом було встановлено. За належною адресою лист надіслано лише 09 жовтня 2022 року, коли в м. Києві відбувся ракетний удар по енергетичній інфраструктурі України, що спровокувало евакуацію відповідачки з родиною за межі міста. Вказане порушує принцип доступу до правосуддя, а також її право на нерухоме майно, на яке накладено арешт. Копію ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову представник відповідачки отримав лише 17 лютого 2025 року в системі «Електронний суд», тому перебіг строку на апеляційне оскарження ухвали починається з цієї дати. 
Забезпечення позову можливе лише в разі достатньо обґрунтованого припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. 
Позиція інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Стосовно ухвали суду першої інстанції 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі в справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Тлумачення частини першої статті 389 ЦПК України дає підстави для висновку про те, що касаційна скарга може бути подана за умови апеляційного перегляду справи.
Відповідно до матеріалів справи та відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 15 серпня 2022 року не переглядалася в апеляційному порядку по суті (апеляційний суд відмовив у відкритті апеляційного провадження). 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження в справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Оскільки на ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 15 серпня                 2022 року судом апеляційної інстанції не переглядалася по суті, у відкритті касаційного провадження в цій частині необхідно було відмовити.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17 (провадження № 14-53цс19) сформульовано правову позицію, згідно з якою, якщо касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, касаційне провадження у справі належить закрити.
Наведена правова позиція підлягає застосуванню судом до процесуальних правовідносин, що виникли під час розгляду цієї касаційної скарги.
З огляду на викладене, оскільки оскаржувана ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 15 серпня 2022 року не підлягає касаційному оскарженню, продовження розгляду касаційної скарги в цій частині не відповідатиме завданням цивільного судочинства, касаційне провадження щодо оскарження цієї ухвали необхідно закрити.
Стосовно ухвали апеляційного суду
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно з пунктом 8 частини другої статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Конституція України як закон прямої дії має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп; абзац сьомий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України                           від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Перегляд судових рішень гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права від 16 грудня 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).
Відповідно до статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права всі особи є рівними перед судами і трибуналами.  Кожен має право при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, пред`явленого йому, або при визначенні його права та обов`язків у будь-якому цивільному процесі на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини  (далі - ЄСПЛ) як джерело права. 
Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Забезпечення права на справедливий суд відіграє особливу роль у демократичному суспільстві, є його базовою цінністю, яка має вирішальне значення у безперешкодній реалізації основоположних прав і свобод людини і громадянина та дотриманні принципу верховенства права загалом. Водночас однією з важливих гарантій цього права є можливість оскарження судових рішень в апеляційному порядку. 
У рішенні ЄСПЛ у справі «Воловік проти України» від 06 грудня 2007 року в пунктах 54, 55 зазначається, що, приймаючи до уваги особливості порядку апеляційного оскарження за українським законодавством, право заявника на доступ до апеляційного суду було захищено основоположними гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції. У цьому зв`язку Суд нагадує, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою. 
У рішенні в справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року, заява                                    № 32671/02, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції. Мають бути враховані особливості провадження, що розглядається, та сукупність проваджень, що здійснювались у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто, Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Відповідно до статей 3, 8, 9, 21 і 55 Конституції України право на судовий захист і доступ до правосуддя відноситься до невідчужуваних прав і свобод людини й одночасно виступає гарантією захисту всіх інших прав і свобод, що визнаються та гарантуються згідно із загальноприйнятими принципами і нормами міжнародного права.
Аналіз наведених конституційних положень у взаємозв`язку зі статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції дає підстави для висновку, що правосуддя як таке повинно забезпечувати ефективне поновлення в правах і відповідати вимогам справедливості. 
Ці нормативні положення гарантують особі право на перегляд судом справи, стосовно якої суд ухвалив рішення по суті спору, принаймні один раз - в апеляційному порядку.
Отже, апеляційне провадження є важливою процесуальною гарантією захисту прав і охоронюваних законом інтересів особи.
Згідно із статтею 354 ЦПК України (в редакції, чинній на момент звернення з апеляційною скаргою) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Строк  на  апеляційне  оскарження  може  бути  також  поновлений  в  разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині                                           другій  статті 358 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
Сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку.
Виключенням з цього правила є подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученої до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, та пропуск строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
Такі висновки сформульовані в постановах Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 06 березня 2024 року в справі                                      № 953/5340/21 (провадження № 61-16122св23), від 28 лютого 2024 року в справі № 733/112/20 (провадження № 61-16703св23).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21 березня 2024 року в справі № 22/96-10/90/08 зазначено, що звернення з апеляційною скаргою поза встановленим процесуальним законом строком оскарження судового рішення покладає на нього обов`язок доведення та обґрунтування відповідних обставин, що зумовили пропуск цього строку, і в разі, коли відповідну апеляційну чи касаційну скаргу подано особою, не залученою до участі в справі. Однак неучасть у справі особи, яка звертається зі скаргою, з посиланням на те, що рішення в цій справі стосується її прав та інтересів, не є безумовною підставою для визнання причин пропуску строку поважними та поновлення цього строку. Отже, подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи  або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки, захищає її саме від передбаченої частиною другою статті 261 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України безумовної відмови у відкритті апеляційного провадження (якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення), тобто незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, проте не звільняє вказану особу від обов`язку довести поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, передбаченого іншими наведеними нормами ГПК України.
Частина друга статті 261 ГПК України ідентична змісту частини другої                                   статті 358 ЦПК України.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У межах річного строку з дня складення повного судового рішення може поновлено строк на апеляційне оскарження з інших поважних причин будь-яким заявникам, а особам, не повідомленим про розгляд справи, -і поза межами річного строку. 
Тобто річний преклюзивний строк для поновлення строку на апеляційне оскарження не поширюється на учасників справи, не повідомлених про розгляд справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 вересня 2024 року в справі № 490/9587/18 (провадження № 14-29цс24) зазначено, що особа, не повідомлена про розгляд справи (пункт 1 частини другої статті 358 ЦПК України), - це особа, яку не сповістили про наявність судового провадження в справі і яка, відповідно, не знала/не могла знати про розгляд справи.
Також у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року в справі                                             № 201/13990/15-ц (провадження № 61-22496св19), від 29 січня 2021 року в справі № 308/2739/16-ц (провадження № 61-9648св19), від 21 червня 2023 року в справі № 202/32361/13-ц (провадження № 61-3546св23) вказано, що під неповідомленням особи про розгляд справи розуміються випадки, коли учасник справи взагалі ніяким чином не повідомлявся судом і не знав про наявність справи в провадженні суду. Однак до таких випадків не може бути віднесено неповідомлення особи про окреме судове засідання в справі, навіть якщо в цьому засіданні було ухвалено рішення (за умови, що матеріалами справи безспірно підтверджується факт обізнаності особи про розгляд судом справи та її участь у ній).
Апеляційний суд визнав неповажними наведені відповідачкою причини пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, посилаючись на те, що копію ухвал про відкриття провадження в справі та забезпечення позову ОСОБА_1 направлено на поштову адресу за зареєстрованим місцем перебування. Поштове відправлення не було отримане нею і повернулося до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини сьомої статті 128 ЦПК України  вважається належним врученням.  
Верховний Суд не може погодитися з наведеними висновками, з огляду на таке. 
Відповідно до статті 190 ЦПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів.
За змістом частин шостої, сьомої статті 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.
Згідно із частиною другою статті 157 ЦПК України примірник ухвали про забезпечення позову залежно від виду вжитих заходів одночасно з направленням заявнику направляється судом для негайного виконання всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також відповідним державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів.
Відповідно до статті 272 ЦПК України копії повного судового рішення вручаються учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, негайно після проголошення такого рішення. У разі проголошення тільки скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення, учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, за їхньою заявою негайно після його проголошення видаються копії скороченого судового рішення. У разі проголошення в судовому засіданні скороченого рішення суд надсилає учасникам справи копію повного судового рішення протягом двох днів з дня його складання - в електронній формі у порядку, встановленому законом (у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси), або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса в особи відсутня. За заявою учасника справи копія повного судового рішення вручається йому під розписку безпосередньо в суді.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.
Днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Отже, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання уважається днем вручення судового рішення за умови, що судова кореспонденція надіслана за адресою місця проживання чи місця перебування особи, повідомленою цією особою суду або зареєстрованою у встановленому законом порядку.
ОСОБА_1 є відповідачкою в справі, тому до подання її представником заяви про вступ у справі 14 лютого 2025 року адресу листування суду самостійно не подавала (т. 1, а. с. 241). 
Копія оскаржуваної ухвали Святошинського районного суду м. Києва                                 від 15 серпня 2022 року, як й інша судова кореспонденція, надсилалася відповідачці за адресою:  АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 52, 115, 120, 130, 148, 199, 201, 223, 224, 229, 230, 232, 237). 
Однак зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є: АДРЕСА_2 , що суд першої інстанції дізнався з відповіді Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної державної адміністрації від 11 серпня 2022 року № 83162788 (т. 1, а. с. 42). 
Єдиний лист суду з ухвалою про відкриття провадження направлявся на за адресою: АДРЕСА_2 , однак не був вручений відповідачці (у поштовому повідомленні на а. с. 54 (т. 1) відсутня причина невручення). 
Загальновідомими фактами є обставини щодо серії ракетних ударів по м. Києву 10 жовтня 2022 року та Україні загалом 9-10 жовтня 2022 року. Заявниця посилається на те, що ракетний удар по енергетичній інфраструктурі України спровокував евакуацію відповідачки з родиною за межі міста й унеможливив отримання нею будь-якої поштової кореспонденції. 
Такі обставини апеляційним судом не перевірені, тому ОСОБА_1 не може вважатися особою, яка повідомлена про наявність провадження за позовом  ОСОБА_2 до неї про визнання договору дарування недійсним, про подання позивачем заяви про забезпечення позову та про результати її розгляду. 
Представниця відповідачки (адвокат Красюк Н. І. до участі в справі як представник   ОСОБА_1 залучена на підставі її заяви від 14 лютого                     2025 року) зазначає, що копію ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову отримала лише 17 лютого 2025 року в системі «Електронний суд», тому перебіг строку на апеляційне оскарження ухвали починається з цієї дати. 
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція,                          25-26 березня 2011 року).
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження без належної оцінки обставин обізнаності заявниці із наявністю провадження в справі, заявою про забезпечення позову і результатами розгляду цієї заяви, а також внаслідок неправильного застосування процесуальних норм щодо порядку обчислення строку на апеляційне оскарження ухвали суду,суд апеляційної інстанції порушив право заявниці на апеляційне оскарження судового рішення (а саме ухвали суду) як складової частини права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції.
Ураховуючи викладене, оскаржувана ухвала апеляційного суду не може вважатись законною та обґрунтованою і підлягає скасуванню.
Доводи касаційної скарги щодо суті заяви про забезпечення позову Верховний Суд не досліджує, оскільки предметом касаційного перегляду є ухвала апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження через пропуск строку на апеляційне оскарження. 
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).
Частиною четвертою статті 406 ЦПК України передбачено, що у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, касаційне провадження щодо ухвали суду першої інстанції закрити, ухвалу апеляційного суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду.
Щодо судових витрат
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що справа направляється для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 389, 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Красюк Наталії Іванівни на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 15 серпня 2022 року закрити. 
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Красюк Наталії Іванівни в іншій частині задовольнити частково.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                          О. М. Ситнік
                                                                                                                      В. М. Ігнатенко
                                                                                                                 С. О. Карпенко
                                                                                                                 В. В. Сердюк
                                                                                                                      І. М. Фаловська