ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року
м. Київ

справа № 629/3573/23
провадження № 61-14890св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Краснощокова Є. В., 
Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Курявська Олеся Олександрівна,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Харківського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року в складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Пилипчук Н. П., Маміної О. В.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Курявська О. О. (далі - приватний нотаріус Курявська О. О.), про розірвання договору довічного утримання (догляду).
Позов мотивований тим, що 21 вересня 2018 року між нею та ОСОБА_2 укладений договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передає у власність відповідачу квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 зобов`язується надавати позивачу догляд (опікування), який включає в себе: забезпечення відчужувача харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами; надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників (лікарів, медичних сестер тощо); надання побутових послуг (прання білизни - один раз на тиждень, наведення порядку та прибирання у відчужуваній квартирі - не рідше одного разу на тиждень, поточний ремонт квартири, приготування їжі, ремонт побутової техніки тощо). До обов`язків набувача також входить виконання додаткових доручень відчужувача, необхідних для забезпечення останнього належним доглядом. Зазначений догляд оцінюється сторонами у розмірі не нижче однієї мінімальної пенсії на місяць.
Після підписання договору ОСОБА_1 догляд отримувала приблизно два місяці, а потім зверталася до відповідача за допомогою у прибиранні житла або з проханням принести їй продукти харчування та ліки, прати одяг та білизну, але допомоги не отримувала. ОСОБА_2 їй відмовляла, посилаючись на те, що дуже зайнята. Тобто відповідач не виконувала і не виконує її особисті немайнові розпорядження. Відповідач взагалі останнім часом не з`являлася та відповідно не надавала їй посильну допомогу. За нею доглядають сторонні особи, які надають всіляку допомогу з придбання ліків, продуктів харчування, прибирання в квартирі, тощо. Розірвати договір в добровільному порядку відповідач відмовляється.
За таких обставин ОСОБА_1 вважала, що відповідач, свідомо нехтувала своїми обов`язками та не виконувала умови договору від 21 вересня 2018 року. Фактично догляд здійснювався соціальним працівником Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Лозівської міської ради з 27 липня 2021 року і до часу звернення з позовом до суду.
ОСОБА_1 просила:
розірвати договір довічного утримання (догляду) від 21 вересня 2018 року, який укладений між нею і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Курявською О. О. 21 вересня 2018 року та зареєстрований в реєстрі за № 1009;
скасувати заборону відчуження щодо квартири АДРЕСА_1 , накладену приватним нотаріусом Курявською О. О. 21 вересня 2018 року та зареєстрований в реєстр за № 1010;
судові витрати покласти на відповідача.
У вересні 2023 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Курявська О. О. про розірвання договору довічного утримання (догляду).
На обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 зазначала, що її батько ОСОБА_3 , приблизно з початку 2014 року перебував в стосунках з ОСОБА_1 , вони часто відвідували один одного, тож відповідач була частим гостем в їхній родині, в результаті чого вже в 2018 році вона запропонувала укласти оспорюваний договір.
З моменту укладення договору і до червня 2023 року ОСОБА_1 все влаштовувало, жодних скарг та нарікань щодо виконання нею договору не надходило. ОСОБА_1 проводила багато часу у неї вдома та була присутньою на сімейних святах. Після припинення стосунків з її батьком ОСОБА_1 повідомила, що вона помститься її родині й їй особисто, результатом чого стало пред`явлення позову про розірвання договору з надуманих підстав, але без будь-якого обґрунтування чому претензії з`явилися лише майже після п`яти років дії даного договору.
У своєму позові ОСОБА_1 визнає факт виконання ОСОБА_2 умов договору, але свідомо значно скорочує строк, впродовж якого вона виконувала договір, а саме аж до середини 2023 року, коли ОСОБА_1 почала перешкоджати в його виконанні шляхом недопуску до квартири, де вона проживає, та перестала відповідати на її дзвінки.
Факт ненадання допомоги в лікуванні та догляді за відповідачем спростовується квитанціями про придбання ліків на загальну суму 4 961,69 грн та показаннями свідків.
ОСОБА_2 із родиною проживає в приватному секторі та займається тваринництвом та рослинництвом, тож основне забезпечення ОСОБА_1 продуктами харчування здійснювалось за рахунок власного городу та продуктів тваринництва вирощених нею. Дрібні покупки підтвердити документально неможливо через відсутність квитанцій. Тож зважаючи на викладене та враховуючи факт вкладання нею на виконання договору великих емоційних, фізичних та моральних зусиль, котрі важко оцінити в грошовому вимірі, ОСОБА_2 вважала, що оспорюваний договір підлягає розірванню саме на підставі абзацу 2 пункту 17 договору довічного утримання, а саме: у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання.
ОСОБА_2 просила:
відмовити в задоволенні первісного позову в повному обсязі;
розірвати договір довічного утримання, укладений 21 вересня 2018 року та зареєстрований в реєстрі за № 1009 у зв`язку із неможливістю його подальшого виконання набувачем;
залишити за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08 вересня 2023 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Курявська О. О., про розірвання договору довічного утримання (догляду), прийнято та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Курявська О. О., про розірвання договору довічного утримання (догляду).
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 28 березня 2024 року в задоволенні первісної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Курявська О. О., про розірвання договору довічного утримання (догляду) відмовлено.
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Лозівського нотаріального округу Харківської області Курявська О. О., про розірвання договору довічного утримання (догляду) задоволено.
Розірвано договір довічного утримання (догляду), укладений 21 вересня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області 21 вересня 2018 року, зареєстрований в реєстрі за № 1009.
Залишено за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Суд першої інстанції виходив з того, що позивач за первісним позовом не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Разом з цим підстави, зазначені позивачем за зустрічним позовом щодо неможливості виконання договору довічного утримання знайшли своє підтвердження та є істотною зміною обставин, які ОСОБА_2 при укладенні договору не могла передбачити.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Харківського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено.
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 28 березня 2024 року скасовано.
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Курявська О. О., про розірвання договору довічного утримання (догляду) задоволено.
Розірвано договір довічного утримання (догляду), укладений 21 вересня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області 21 вересня 2018 року, зареєстрований в реєстрі за № 1009.
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Лозівського нотаріального округу Харківської області Курявська О. О., про розірвання договору довічного утримання (догляду) залишено без задоволення.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 831,20 грн.
Апеляційний суд виходив з того, що за змістом статті 755 ЦК України договір може бути розірваний незалежно від вини набувача. Тому набувачу слід доводити факт належного виконання, а не відсутність його вини у невиконанні або неналежному виконанні умов договору довічного утримання. 
При цьому положення частини першої статті 755 ЦК України не містять визначення неналежного виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання, а тому вирішуючи зазначене питання, суд має ураховувати конкретні обставини справи, а також умови договору довічного утримання та положення статті 651 ЦК України, якою визначені загальні підстави для зміни або розірвання договору.
Відповідно до умов пункту 17 договору в разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було нею передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. У разі розірвання договору у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов`язки за договором.
Відчужувачем у договорі є позивач за первісним позовом, яка в якості підстав позову посилається на неналежне виконання набувачем квартири - відповідачем за первісним позовом своїх обов`язків за договором. Водночас як набувач квартири - позивач за зустрічним позовом обґрунтовує свої вимоги наявністю підстав, що мають істотне значення та свідчать про неможливість подальшого виконання договору.
Всупереч норм процесуальних права відповідач за первісним позовом не надала суду належних та допустимих доказів виконання нею умов договору, а саме забезпечення ОСОБА_1 харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами; надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників; надання побутових послуги (прання білизни - один раз на тиждень, наведення порядку та прибирання у відчужуваній квартирі - не рідше одного разу на тиждень, поточний ремонт квартири, приготування їжі, ремонт побутової техніки тощо).
Долучені до матеріалів справи квитанції, з яких вбачається, що ОСОБА_2 здійснювала розрахунки за ліки у 2021 році, частково за квартплату по квартирі, поповнювала мобільні номери ОСОБА_1 та оплачувала Інтернет не свідчать про належне виконання нею умов договору, адже ліки куплялись лише у 2021 році, а інші витрати взагалі умовами договору не передбачені. Враховуючи вік ОСОБА_1 , вона потребувала саме сторонньої допомоги у побуті та отримання належних медичних послуг. Зазначене підтверджується потребою позивача у послугах соціальних працівників, які двічі на тиждень приходили до ОСОБА_1 та допомоги сусідів, які згідно з їхніми поясненнями також надають їй посильну допомогу у побуті.
Тому апеляційний суд не погодився із висновками суду першої інстанції стосовно того, що утримання, яке надавалось позивачу ОСОБА_2 , є достатнім і свідчить про належне виконання ОСОБА_2 умов договору, й зробив висновок про доведеність та обґрунтованість заявлених позивачем за первісним позовом вимог про розірвання договору довічного утримання.
Крім цього, в супереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України ОСОБА_2 не надала суду належних, допустимих та достатніх доказів того, що вона не мала можливості подальшого виконання умов договору. Факт існування неприязних стосунків ОСОБА_1 з батьком ОСОБА_2 до таких обставин не відноситься. Доказів того, що відповідач за зустрічним позовом перешкоджала набувачу у виконанні умов договору матеріали справи не містять.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про доведеність обставин, що свідчать про неможливість подальшого виконання умов договору набувачем та як наслідок застосування до спірних правовідносин пункту 17 оспорюваного договору та частини другої статті 756 ЦК України, є помилковим.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
У листопаді 2024 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі; стягнути з ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суд апеляційної інстанції не врахував висновки, які викладені у постановах Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах;
ОСОБА_1 на обґрунтування заявлених позовних вимог посилалась на те, що вона неналежним чином виконує свої зобов`язання за договором довічного утримання, зокрема, припинила останнім часом з`являтися та не надавала допомогу в повному обсязі. Разом з тим вказані твердження позивача не знайшли підтвердження матеріалами справи та спростовуються дослідженими судом доказами. Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що у задоволенні позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_1 про розірвання договору довідного утримання (догляду) від 21 вересня 2018 року слід відмовити за недоведеністю;
судом апеляційної інстанції взагалі проігнорувані факти, які були дослідженні при розгляді судом першої інстанції зустрічної позовної заяви та не врахуваний висновок Верховного Суду щодо застосування статті 756 ЦК України;
апеляційний суд також не дослідив наступні факти та не надав їм належну оцінку, зокрема:
- у позовній заяві позивач посилався на абзац перший пункту 17 оспорюваного договору;
- її батько ОСОБА_3 приблизно з початку 2014 року перебував у стосунках з ОСОБА_1 , вони часто відвідували один одного, а вона часто була гостем у їхній родині. У результаті такого спілкування у 2018 році ОСОБА_1 запропонувала укласти оспорюваний договір;
- з моменту укладення договору і майже до червня 2023 року до моменту припинення стосунків між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , позивача за первісним позовом все влаштовувало, жодних скарг та нарікань, щодо виконання договору не надходило. ОСОБА_1 проводила багато часу у неї вдома та була присутньою на сімейних святах. Після припинення стосунків з ОСОБА_3 ОСОБА_1 повідомила їй, що вона має намір помститися її родині і їй особисто, у результаті чого стало пред`явлення позову в цій справі з надуманих підстав;
- у позовній заяві та у своїх поясненнях ОСОБА_1 визнавала факт виконання нею ( ОСОБА_2 ) умов договору, але свідомо-суттєво скорочує строк, впродовж якого вона виконувала договір;
- факт надання допомоги в лікуванні та догляді за ОСОБА_1 підтверджується квитанціями за травень 2021 року (час коли відповідач перебувала у лікарні) про придбання ліків на суму 4 961,69 грн. Факт догляду за нею підтверджується показаннями свідка ОСОБА_5 , яка працювала в лікарні в момент перебування там ОСОБА_1 .. Вона бачила, що її відвідували, привозила їй ліки і продукти. Після виписки ОСОБА_1 близько місяця проживала у неї та була на повному її забезпеченні;
- вона з родиною проживає у приватному секторі та займається тваринництвом та рослинництвом, тож основне забезпечення ОСОБА_1 продуктами харчування здійснювалось за рахунок власного городу та продуктів тваринництва;
- свідок ОСОБА_6 підтвердив постійне надання допомоги ОСОБА_1 зі сторони ОСОБА_2 ;
- відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» вона у період з 2019 року до 2023 року поповнювала мобільний рахунок на два номери, які належать ОСОБА_1 на загальну суму 4 123,00 грн;
- з моменту укладення оспорюваного договору її чоловік та її батько постійно проводили дрібний побутовий ремонт та підтримували квартиру, в якій постійно проживає відповідач, в належному та придатному для комфортного проживання стані;
- в-період з 2022 року до 2023 року вона здійснювала оплату за послуги домофону на загальну суму 1 356,00 грн та за період з 2021 року до 2023 року - за утримання ОСББ «Соборна 29» в загальній сумі 45 090,20 грн;
- до свідчень наданих свідками ОСОБА_1 необхідно ставитися критично, оскільки вони не відповідають дійсності в розрізі ненадання допомоги та спростовуються як показами та доказами, які наявні в матеріалах справи;
- згідно з пунктом 9 договору вартість відчужуваної квартири становить 20 000,00 грн, що є сумою, яка менше суми підтвердженої відповідними доказами;
- враховуючи викладене та факт вкладення нею у виконання договору значних емоційних, фізичних, та моральних зусиль, які важко оцінити в грошовому еквівалентні, такий договір підлягає розірванню, але з підстав абзацу 2 пункту 17 договору. Тобто, фактично, існує дві підстави для розірвання вказаного договору та залишення за нею права власності на частину майна: особиста неприязнь ОСОБА_1 до неї та її родини; навмисне перешкоджання в її спробах продовжувати виконання договору після припинення відносин між ОСОБА_1 і її батьком ОСОБА_3 . Крім того, як зазначила ОСОБА_7 вона має племінницю, яка проживає в іншому місті і готує житло та створює умови, щоб забрати позивача за первісним позовом до себе. Тобто відбудеться зміна місця проживання, яке унеможливить виконання договору;
суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що підставою для розірвання договору є саме неприязні відносини з її батьком, а не неналежне виконання нею умов договору.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 629/3573/23 та витребувано справу з суду першої інстанції. 
У грудні 2024 року матеріали справи № 629/3573/23 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 18 листопада 2024 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3896/19 та у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2891цс15; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 21 вересня 2018 між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладений договір довічного утримання (догляду), який посвідчений приватним нотаріусом Курявською О. О. та зареєстрований у реєстрі № 1009.
У зв`язку з посвідченням вказаного договору приватним нотаріусом ОСОБА_8 накладено заборону на відчуження майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , до його припинення або розірвання.
Відповідно до пункту 1 договору довічного утримання (догляду) відчужувач передала у власність набувачеві, а набувач прийняла від відчужувача у власність квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно на умовах, встановлених цим договором.
Згідно з пунктом 4 вказаного договору ОСОБА_2 зобов`язалася надавати ОСОБА_1 догляд (опікування), який включає в себе: забезпечення відчужувача харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами; надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників (лікарів, медичних сестер тощо); надання побутових послуги (прання білизни - один раз на тиждень, наведення порядку та прибирання у відчужуваній квартирі - не рідше одного разу на тиждень, поточний ремонт квартири, приготування їжі, ремонт побутової техніки тощо). До обов`язків набувача також входить виконання додаткових доручень відчужувача, необхідних для забезпечення останнього належним доглядом. Зазначений догляд оцінюється сторонами у розмірі не нижче однієї мінімальної пенсії на місяць.
Відповідно до довідки територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Лозівської міської ради від 14 червня 2023 року № 245 ОСОБА_1 перебуває на обліку в терцентрі ЛМР з 27 січня 2021 року по теперішній час та отримує соціальні послуги «Догляду вдома» та «Натуральної допомоги».
За довідкою про неотримання допомоги Управління праці та соціального захисту населення від 01 червня 2023 року № 279 ОСОБА_1 не перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради та жодних видів допомоги не отримує.
Як вбачається з долучених до матеріалів справи квитанцій ОСОБА_2 у 2021 році здійснювала розрахунки за ліки, у 2021 - 2022 роках сплачувала частково за утримання будинку та прибудинкової території, протягом 2020 - 2022 років поповнювала мобільні номери ОСОБА_1 , а у 2022 - 2023 роках оплачувала за надання послуг інтернету.
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду), якими можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті).
Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача (частина перша статті 755 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.
У разі розірвання договору у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов`язки за договором (частина друга статті 756ЦК України).
Обміркувавши викладене, касаційний суд зауважує, що:
в приватному праві передбачено спеціальну підставу розірвання договору довічного утримання неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення;
законодавцем не визначено переліку підстав, що мають істотне значення і які впливають на неможливість подальшого виконання умов договору довічного утримання. Тому вирішення питання про кваліфікацію підстави як такої, що має істотне значення, перебуває в сфері судового розсуду;
як підставу, що має істотне значення, зокрема, може бути кваліфіковано, з урахуванням конкретних обставин справи: погіршення стану здоров`я набувача, яке призвело до втрати працездатності; істотне погіршення матеріального становища набувача; тяжка хвороба набувача; необхідність здійснення догляду за близькими родичами набувача;
за наявності підстави, що має істотне значення, суд, з урахуванням тривалості часу належно виконання набувачем обов`язків за договором, може визнати право на частку в праві власності на річ, яка була передана за договором довічного утримання (догляду). Визнання права на частку в праві власності на річ, яка була передана за договором довічного утримання (догляду), зумовлює виникнення спільної часткової власності на таку річ у відчужувача та набувача.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року в справі 
№ 509/513/16-ц (провадження № 61-6725св18), на яку є посилання у касаційній скарзі, зазначено, що 
«згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.
За правилами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача в разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.
Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання в зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року в справі № 199/3846/19 (провадження № 61-11407св20), на яку посилається особа, що подала касаційну скаргу, вказано, що 
«Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. […]
Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. […]
У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, а й наявність шкоди, завданої цим порушенням другій стороні, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати».
За певних життєвих обставин може виникнути ситуація, через яку набувач не має можливості в подальшому виконувати умови договору довічного утримання з підстав, які мають істотне значення. За наявності таких підстав набувач має право звернутися до суду з вимогою про залишення за ним частини майна, що є об`єктом договору довічного утримання, і за таких обставин суд приймає рішення на користь набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 209/2643/16-ц).
Набувач вправі припинити договір в судовому порядку тільки в тому випадку, коли через незалежні від нього обставини його майнове становище змінилося настільки, що він не в змозі надавати набувачеві належне матеріальне забезпечення, обумовлене в договорі, або за інших певних життєвих обставин коли виникнула ситуація, через яку набувач не має можливості в подальшому виконувати умови договору довічного утримання з підстав, які мають істотне значення (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 вересня 2021 року у справі № 766/11232/17).
Тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій (див постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 753/10508/18).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач. Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 28 березня 2018 року в справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року в справі № 755/1226/17-ц та від 06 травня 2020 року в справі № 755/1750/19, від 24 червня 2021 року в справі № 644/1566/19.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження 
№ 14-400цс19)).
У справі, що переглядається:
при зверненні до суду з первісним позовом ОСОБА_1 (відчужувач квартири за договором довічного утримання (догляду) посилалась на неналежне виконання ОСОБА_2 (набувач квартири за договором довічного утримання (догляду)) своїх обов`язків за договором;
при зверненні до суду з зустрічним позовом ОСОБА_2 (набувач квартири за договором довічного утримання (догляду)) зазначала про існування підстав, що мають істотне значення, та свідчать про неможливість подальшого виконання договору;
суд першої інстанції зробив висновок, що позивач за первісним позовом не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Водночас підстави, зазначені позивачем за зустрічним позовом щодо неможливості виконання договору довічного утримання, знайшли своє підтвердження та є істотною зміною обставин, які ОСОБА_2 при укладенні договору не могла передбачити. Крім того, суд першої інстанції вважав доведеним факт належного виконання набувачем договору довічного утримання (догляду) до часу виникнення конфліктних ситуацій. Тому вказав, що позовні вимоги ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання від 21 вересня 2018 року у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем та залишення за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню;
суд апеляційної інстанції вважав, що відповідач за первісним позовом не надала суду належних та допустимих доказів виконання нею умов договору, а саме: забезпечення ОСОБА_1 харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами; надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників; надання побутових послуг (прання білизни - один раз на тиждень, наведення порядку та прибирання у відчужуваній квартирі - не рідше одного разу на тиждень, поточний ремонт квартири, приготування їжі, ремонт побутової техніки тощо). Суд також зазначив, що долучені до матеріалів справи квитанції, згідно з якими ОСОБА_2 здійснювала розрахунки за ліки у 2021 році, частково за квартплату, поповнювала мобільні номери ОСОБА_1 та оплачувала Інтернет не свідчать про належне виконання нею умов договору, адже ліки куплялись лише у 2021 році, а інші витрати взагалі умовами договору не передбачені. Враховуючи вік ОСОБА_1 , вона потребувала саме сторонньої допомоги у побуті та отримання належних медичних послуг. Зазначене підтверджується потребою позивача у послугах соціальних працівників, які двічі на тиждень приходили до ОСОБА_1 та допомоги сусідів, які згідно з їхніми поясненнями також надають їй посильну допомогу у побуті;
отже, апеляційний суд обґрунтовано не погодився із висновками суду першої інстанції стосовно того, що утримання, яке надавалось позивачу ОСОБА_2 , є достатнім і свідчить про належне виконання нею умов договору;
крім цього, апеляційний суд правильно вказав, що всупереч вимог статей 12, 81 ЦПК України ОСОБА_2 не надала суду належних, допустимих та достатніх доказів того, що вона не мала можливості подальшого виконання умов договору. Факт існування неприязних стосунків ОСОБА_1 з батьком ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до таких обставин не належить. Доказів того, що відповідач за зустрічним позовом перешкоджала набувачу у виконанні умов договору матеріали справи не містять. Таким чином, висновок суду першої інстанції про доведеність обставин, що свідчать про неможливість подальшого виконання умов договору набувачем та як наслідок застосування до спірних правовідносин абзацу 2 пункту 17 оспорюваного договору та частини другої статті 756 ЦК України, є помилковим;
встановивши наявність підстав для задоволення первісного позову та відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, суд апеляційної інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 , розірвав договір довічного утримання (догляду), укладений 21 вересня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовив.
Таким чином, постанову апеляційного суду слід залишити без змін.
Доводи касаційної скарги викладеного не спростовують та переважно спрямовані на переоцінку доказів Верховним Судом, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена без додержання норм процесуального та матеріального права. Таким чином, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржену постанову апеляційного суду - без змін.
Оскільки оскаржене судове рішення підлягає залишенню без змін, то підстав для здійснення нового розподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Харківського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. І. Крат
Судді: І. О. Дундар
Є. В. Коротенко
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко