Справа № 445/2006/24                                Головуючий у 1 інстанції: Сивак В. М 
Провадження № 22-ц/811/2649/25                Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О., 
секретаря: Цьони С.Ю.,
з участю: представника апелянта – ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та його представника – ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_4  – ОСОБА_1 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 25 червня 2025  року у справі за позовом ОСОБА_4  до ОСОБА_2 про скасування заяви про відмову від спадщини за заповітом і за законом , -

В С Т А Н О В И В:
В серпні 2024 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про скасування заяви про відмову від спадщини за заповітом і за законом.
В обґрунтування позову вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її матір - ОСОБА_5 , яка за життя зробила розпорядженням своїм майном, а саме належний їй на праві особистої власності сертифікат на земельну частку (пай) серії ЛВ № 054511, виданий 05.05.2004 на підставі розпорядження голови Золочівської райдержадміністрації за № 170 від 16.04.2004 площею 1,6114 га, яка розташована на території Бібщанської сільської ради та виділена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та житловий будинок за вишевказаною адресою. 
Також чоловік ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , за життя зробив розпорядження своїм майном, а саме належний йому на праві особистої власності сертифікат на земельну частку (пай) серії ЛВ №054510 виданий 05.05.2004 року на підставі розпорядження голови Золочівської райдержадміністрації за № 170 від 16.04.2004 площею 0,9262 га, яка розташована на території Бібщанської сільської ради та виділена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Позивач фактично спадщину прийняла, але юридично свої права не оформила. 
Окрім ОСОБА_4 іншим спадкоємцем є її брат - ОСОБА_2 . Відповідно до заповіту від 23.04.2021, ОСОБА_5 заповіла усе своє майно що їй належало та буде належати за законом на день смерті свої дочці, ОСОБА_4 , та сину, ОСОБА_2 . 19.03.2024 ОСОБА_4 та братом ОСОБА_2 за взаємною усною домовленістю було подано заяви у Буську державну нотаріальну кантору про відмову від спадщини за заповітом. Та відповідно, було подано у дану нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини за законом. Однак у останній день брат позивача ОСОБА_2 відкликав свою заяву про прийняття спадщини за законом, не попередивши про це свою сестру ОСОБА_4 , чим позбавив її права на спадщину.
Оскаржуваним рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 25 червня 202  року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про скасування заяви про відмову від спадщини за заповітом і за законом - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду представник  ОСОБА_4  – ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
Вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, чим порушив принцип верховенства права — судове рішення повинно ґрунтуватися на законі та справедливості, забезпечувати захист прав і свобод людини.
Покликається на те, що суд формально підійшов до встановлення фактичних обставин:
не надав належної оцінки доказам — не оцінив дій нотаріуса, який в один день (19.03.2024) одночасно прийняв від позивача та відповідача заяви про відмову від спадщини за заповітом
та прийняв заяви про прийняття спадщини за законом; не з`ясував та не встановив у позивача та відповідача мотивів при поданні таких заяв; не врахував, що позивач постійно проживає за адресою село Бібщани Золочівського району Львівської області (з 04.01.1976 року), іншого житла у неї не було і немає. За цією адресою вона проживала разом з матір`ю — спадкодавцем та доглядала за нею.
Враховуючи характер поведінки відповідача, нотаріуса від початку прийняття спадщини позивачем і відповідачем до закінчення строків її прийняття, вважає, що можна констатувати, що така поведінка характеризується умислом відповідача на заволодіння усім спадковим майном у спосіб введення в оману позивача щодо вчинення нею дій на прийняття спадщини після смерті матері.
Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта – ОСОБА_1 на підтримання апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_2 та його представника – ОСОБА_3 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відмовляючи в задоволенні позову про скасування заяви про відмову від спадщини за заповітом і за законом, суд першої інстанції виходив з того, що відмовляючись від спадщини, позивач як спадкоємець усвідомлювала значення своїх дій, розуміла обставини, що мають істотне значення.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 встановлено, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_5 23.04.2021 зробила розпорядження своїм майном на користь своїх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , в рівних частках кожному, згідно заповіту від 23.04.2021, посвідченого секретарем Поморянської селищної ради Золочівського району Львівської області, за реєстровим № 34.
Встановлено, що 19.03.2024 ОСОБА_4 звернулася в Буську державну нотаріальну контору Львівської області із заявою про відмову від спадщини за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . В той же день ОСОБА_2 звернувся в Буську державну нотаріальну контору із такою ж заявою.
19.03.2024 ОСОБА_4 та ОСОБА_2 звернулися в Буську державну нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті їхньої матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
28.03.2024 ОСОБА_2 звернувся в Буську державну нотаріальну контору Львівської області із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , цією ж заявою відкликав свою заяву про прийняття спадщини за законом від 19.03.2024.
ОСОБА_4 , в свою чергу, 14.06.2024 подала заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та цією ж заявою відкликала свою попередню заяву про прийняття спадщини за законом від 19.03.2024.
Згідно відповіді Буської державної нотаріальної контори від 18.06.2024, ОСОБА_4 повідомлено, що її заява про прийняття спадщини за заповітом не може бути прийнята до уваги, так як заява про прийняття спадщини може бути нею відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття, тобто до 28.03.2024. Зазначено, що у випадку непогодження із неприйняттям заяви, вона має право звертатися в суд.
Як вбачається з довідки № 75 від 15.03.2024, виданої Бібщанським старостинським округом Поморянської селишної ради Золочівського району Львівської області, останнє постійне місце проживання померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 . По наявних відомостях Бібщанського старостинського округу Поморянської селищної ради Золочівського району Львівської області заповіт від імені ОСОБА_5 посвідчувався у Поморянській селишній раді Золочівського району Львівської області за реєстром № 34 від 23.04.2021 в користь доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . По відомостях Бібщанського старостинського округу Поморянської селищної ради Золочівського району Львівської області заповіт не змінено і не відмінено.
Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.  
Стаття 16 ЦК України  передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття (стаття 1270 ЦК України).
Відповідно до положень ст. 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.
Згідно до ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_4 , подавши 14.06.2024 року заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та цією ж заявою відкликавши свою попередню заяву про прийняття спадщини за законом від 19.03.2024, мала право відкликати свою заяву протягом строку, встановленого   для   прийняття спадщини, тобто протягом 6 місяців.
Оскільки цього позивачкою не було зроблено, на даний час вона не має права на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини, оскільки відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною, а також повинна була б подана протягом 6 місяців після відкриття спадщини, тобто до 28 березня 2024 року.
Статтею 229 ЦК України визначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним, якщо особа, що його вчинила, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
В п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом, зокрема помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
З викладеного вбачається, що особа, яка вчинила правочин має довести, що на час вчинення правочину вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення.
Колегія суддів вважає, що позивачем  ОСОБА_4  ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів в підтвердження того, що вона помилялася щодо правової природи заяви про відмову від прийняття спадщини за заповітом і за законом. Крім того, позивачем не надано суду належних доказів факту обману, зі сторони відповідача.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
УХВАЛИВ:
апеляційну скаргу представника  ОСОБА_4  – ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 25 червня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено 03 грудня 2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

                                                                        Шеремета Н.О.