Справа № 168/134/25 	Головуючий у 1 інстанції: Сухоручко Ю. О. 	
Провадження № 22-ц/802/1361/25  	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
09 грудня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Федонюк С. Ю., Шевчук Л. Я.,
секретаря Черняк О. В.,
з участю:
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Скрипчук О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , від імені якої діє представник позивача ОСОБА_1 , до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної (немайнової) шкоди, за апеляційною скаргою представника відповідача Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» Скрипчук Ольги Петрівни на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 15 жовтня 2025 року,
В С Т А Н О В И В:
Представник позивачки Ковальчук Василь Сергійович в інтересах ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка з 20.12.2021 року працювала на посаді бухгалтера першої категорії відділу фінансів та бухгалтерського обліку Філії «Ковельське лісове господарство», а в підприємствах, установах, організаціях, правонаступником яких є ДП «Ліси України» та лісовій галузі (лісовому господарстві) в цілому – безперервно з 04.01.1996 року.
Листом від 21.10.2024 року №839/26.9-2024 Філія «Ковельське лісове господарство» ДП «Ліси України» повідомила позивачку, що відповідно до наказу ДП «Ліси України» від 18.10.2024 №1887 «Про припинення філії «Ковельське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» філія «Ковельське лісове господарство» припиняється шляхом її закриття в порядку, передбаченому трудовим законодавством. Окрім того, цим листом на підставі п.1 ст.40 КЗпП України позивачку попереджено про наступне звільнення у зв`язку із скороченням посади та припинення трудових відносин у встановленому законодавством порядку. Позивачка ознайомлена з наказом 23.10.2024 року.
Наказом Філії «Ковельське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 30 грудня 2024 року №147-К «Про звільнення ОСОБА_2 » позивачку звільнено з посади бухгалтера першої категорії відділу фінансів та бухгалтерського обліку Філії «Ковельське лісове господарство» у зв`язку із припиненням Філії «Ковельське лісове господарство» шляхом її закриття відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України».
Позивачка вважає наказ Філії «Ковельське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 30.12.2024 №147-К таким, що виданий з порушенням трудового законодавства.
Зокрема позивачка вважає, що розірвання трудового договору за п. 1 ст. 40 КЗпП України з ініціативи власника можливе у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації, що є юридичною особою, а не її структурного підрозділу. Звертає увагу на те, що згідно наказу ДП «Ліси України» від 18.10.2024 №1887 «Про припинення філії «Ковельське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» передача документів філії, правонаступником яких є ДП «Ліси України» здійснено до філії «Поліський лісовий офіс».
Таким чином, на момент винесення наказу про звільнення позивачки відповідач навіть не намагається виконати обов`язок, передбачений ст. 49-2 КЗпП України, та запропонувати позивачці всі інші/вакантні посади, які з`явилися на підприємстві протягом періоду з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору і які існували на день звільнення.
В порушення вимог вказаної норми, відповідач одночасно із повідомленням про звільнення не запропонував позивачці вакантні посади, хоча 6 колег позивачки переведені до філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України». Також не досліджувалось питання її переважного права на залишення на роботі, як це передбачено ст. 42 КЗпП України. Не взято до уваги що вона має вищу кваліфікацію та продуктивність праці, ніж інші її колеги з відділу фінансів та бухгалтерського обліку філії «Ковельське лісове господарство» ДП «Ліси України», яких переведено до філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України», а також більший (триваліший) безперервний стаж роботи в ДП «Ліси України», є єдиним працівником в сім`ї із самостійним заробітком, так як проживає із своєю непрацездатною матір`ю, особою з інвалідністю ІІ групи.
Позивачка просить скасувати наказ філії «Ковельське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 30 грудня 2024 року №147-К «Про звільнення ОСОБА_3 », поновити її на посаді бухгалтера першої категорії відділу фінансів та бухгалтерського обліку філії «Ковельське лісове господарство» або її правонаступників та стягнути суму середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 30.12.2024 року, стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» 100 000 гривень в порядку відшкодування завданої моральної (немайнової) шкоди та судові витрати.
       Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 15 жовтня 2025 року позов представника позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної (немайнової) шкоди задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ Філії «Ковельське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 30.12.2024 № 147-К «Про звільнення ОСОБА_3 ».
Поновлено ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на посаді бухгалтера першої категорії відділу фінансів та бухгалтерського обліку Філії «Ковельське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» з 31.12.2024 року.
Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (ідентифікаційний код 44768034, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 9А) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.12.2024 року по 15.10.2025 року (момент винесення рішення судом) у розмірі 143 328, 90 грн (сто сорок три тисячі триста двадцять вісім грн 90 коп) з урахуванням необхідності сплати обов`язкових податків та зборів.
Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду в розмірі - 5000 грн.
Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в дохід держави судовий збір в сумі 1211, 20 грн.
Допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць з відрахуванням установлених законом податків і зборів та інших обов`язкових платежів.
       Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» Скрипчук О. П. подала апеляційну скаргу в якій вважає, що таке рішенням прийнято із порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в оскаржуваному рішенні обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
       У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
В судовому засіданні представник позивача Ковальчук В. С. заперечив проти задоволення апеляційної скарги, представник відповідача Скрипчук О. П. апеляційну скаргу підтримала.
Апеляційний суд в складі колегії суддів, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що згідно з записів у трудовій книжці серії НОМЕР_2 (Т1 а.с. 10-12) ОСОБА_4 прийнята на посаду бухгалтера Старовижівського держлісгоспу 04.01.1996 року. Звільнена в порядку переведення в ДП «Ковельське лісове господарство» п.5 ст.36 КЗпП України 17.12.2021 року. Прийнято бухгалтером першої категорії відділу бухгалтерського обліку і звітності, економіки та фінансів у ДП «Ковельське лісове господарство» з 20.12.2021 року. Переведено в філію «Ковельське лісове господарство» відповідно до ч. 1 ст. 32 КЗпП України 02.01.2023 року та зарахована на посаду бухгалтера першої категорії відділу економіки, бухгалтерського обліку та фінансів в штат філії. Бухгалтер першої категорії відділу фінансів та бухгалтерського обліку з 01.06.2023 року. Звільнена за п.1 ч.1 ст.40 КзпП України скорочення штату працівників 30.12.2024 року.
Згідно наказу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 18.10.2024 року № 1887 припинено філію «Ковельське лісове господарство», шляхом її закриття. Директору філії «Ковельське лісове господарство» здійснити відповідні дії щодо припинення філії, зокрема: провести повну інвентаризацію основних засобів, нематеріальних активів, незавершених капітальних інвестицій, запасів, грошових коштів філії; забезпечити оформлення передавального балансу майна та передавального акту до філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України»; забезпечити передачу активів та пасивів до філії «Поліський лісовий офіс»; попередити працівників філії «Ковельське лісове господарство» про припинення філіїшляхом її закриття в порядку, передбаченому трудовим законодавством. (Т1 а.с. 61-63).
Листом від 21.10.2024 року №839/26.9-2024 Філія «Ковельське лісове господарство» ДП «Ліси України» повідомлено позивачку, що відповідно до наказу ДП «Ліси України» від 18.10.2024 №1887 «Про припинення філії «Ковельське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» філія «Ковельське лісове господарство» буде припинена шляхом її закриття. Посада яку вона займає, підлягає скороченню та у порядку, передбаченому трудовим законодавством, трудові відносини з нею будуть припинені, на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку та компенсацією за невикористані дні відпусток. З листом позивачка ознайомлена 23.10.2024 року. (Т1 а.с. 6).
Наказом Філії «Ковельське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 30 грудня 2024 року №147-К «Про звільнення ОСОБА_2 » позивачку звільнено з посади бухгалтера першої категорії відділу фінансів та бухгалтерського обліку Філії «Ковельське лісове господарство» у зв`язку із припиненням Філії «Ковельське лісове господарство» шляхом її закриття відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України». (Т1 а.с.5).
Позивачка обґрунтовує позовні вимоги про скасування наказу № 147-к від 30.12.2024 року «Про звільнення ОСОБА_3 » тією обставиною, що одночасно з попередженням про звільнення їй не були запропоновані всі вакантні посади в структурі ДП «Ліси України», які відповідають її кваліфікації. Проте, 6 осіб, які обіймали посаду бухгалтера (головного бухгалтера, провідного бухгалтера, бухгалтера І категорії, фінансиста, економіста) у філії «Ковельське лісове господарство» були призначені до філії «Поліського лісового офісу» ДП «Ліси України» внаслідок закриття філії «Ковельське лісове господарство».
Відповідачем до матеріалів справи на виконання ухвали суду про витребування доказів надано:
Довідки ДП «Ліси України» про вакантні посади станом на 02.12.2024 року та на 23.12.2024 року: зокрема, технік з праці, прибиральник службових приміщень, сестра медична, головний мисливствознавець, менеджер із розрахунково-касових операцій в національній та іноземній валюті.
Довідки Філії «Карпатський лісовий офіс» ДП «Ліси України» від 03.04.2025 року списки вакантних посад станом на 18.10.2024, 21.11.2024, 30.12.2024. Згідно довідки, були вакантними посада бухгалтера та фахівця з публічних закупівель ІІ категорії у філії «Ужгородське лісове господарство».; головного економіста, провідного інженера з лісових культур, бухгалтера у філії «Сколівське лісове господарство»; провідного бухгалтера Рахівського лісового дослідного господарства; інспектора з кадрів Ясінянського лісомисливського господарства; бухгалтера Львіваського надлісництва; документознавця (діловода), інженера лісового господарства філії «Коломийського господарства»; діловода, інспектора з кадрів філії «Ворохтянського лісового господарства»; бухгалтера філії «Вигодське лісове господарство»; бухгалтера філії «Верховинське лісове господарство»; бухгалтера І категорії філії « Великобичківське лісове господарство»; діловода філії «Брустурянське лісове господарство». (Т1 а.с. 186-202).
З довідки Філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України» від 28.03.2025 року вбачається, що вакантних посад та вільних робочих місць у філії станом на 18.10.2024, 21.11.2024, 30.12.2024 не було. Вакантними були посади провідного бухгалтера та бухгалтера І категорії філії «Гадяцьке лісове господарство»;
З довідки Філії «Центральний лісовий офіс» ДП «Ліси України» від 04.04.2025 року вбачається, що вакантними посадами станом на 18.10.2024 року були: бухгалтера І категорії та головного економіста філії «Вінницьке лісове господарство»
Також відповідачем суду надано список осіб, які обіймали посаду бухгалтера (головного бухгалтера, провідного бухгалтера, бухгалтера І категорії, фінансиста, економіста) у Філії «Ковельське лісове господарство» та були призначені до Філії «Поліського лісового офісу» ДП «Ліси України» внаслідок закриття філії «Ковельське лісове господарство» (Т1 а.с. 240), з якого вбачається, що 6 бухгалтерів після закриття Філії були призначені до Філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України».
Відповідачем не надана інформація щодо кваліфікаційних, професійних чи спеціальних вимог до вказаних вакантних посад. Також відповідач не надав інформацію про невідповідність ОСОБА_4 кваліфікаційним вимогам, необхідним для заняття вище зазначених посад.
З Акту від 22.11.2024 року «Про ознайомлення щодо вакансій ОСОБА_3 » вбачається, що інспектором з кадрів ОСОБА_5 , юрисконсультом Шаєм А., головним бухгалтером Бойко Ю. складено акт про те, що 22.11.2024 року ОСОБА_2 бухгалтеру був наданий список вакантних посад та вільних робочих місць лише у Філії «Південний лісовий офіс» ДП «Ліси України» для ознайомлення, однак засвідчити факт ознайомлення вона відмовилась (Т1 а.с. 102).
Таким чином, счудом встан6овлено, що відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивачку про наступне звільнення, але не виконав обов`язку щодо надання пропозицій про всі наявні вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення, а надав лише список вакантних посад та вільних робочих місць у Філії «Південний лісовий офіс» ДП «Ліси України».
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті40, частини третьої статті49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17 вказано, що «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17 міститься правовий висновок про те, що «за положеннями частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».
Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2024 року у справі №758/2190/23 (провадження №61-5749св24) зробив такий висновок: «При розгляді спору про поновлення працівника на роботі суд зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення штату або чисельності працівників), однак не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Власник на свій розсуд визначає чисельність працівників певної спеціальності та кваліфікації, може зменшити чисельність одних посад, а також здійснити звільнення працівників, одночасно приймаючи рішення про прийняття на роботу працівників іншої спеціальності та кваліфікації, збільшити чисельність інших посад. Проведення роботодавцем заходів щодо зміни організації виробництва і праці - законне повноваження роботодавця».
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №756/10727/16 (провадження №61-42382св18) та від 07 серпня 2019 року у справі №367/3870/16 (провадження №61-38248св18).
Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.
Як встановлено судом, та підтверджується матеріалами справи, відповідачем всупереч свого процесуального обов`язку не надано жодних доказів пропонування позивачці всіх вільних вакансій (окрім вільних робочих місць у Філії «Південний лісовий офіс» ДП «Ліси України»), також не надано доказів про те, що позивач відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу.
Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено, що він виконав вимоги частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника. Відповідно, порушене право позивачки повинно бути поновлено, шляхом визнання незаконним та скасування наказу про звільнення.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що наказ Філії «Ковельське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» «Про звільнення ОСОБА_3 » від 30.12.2024 № 147-К є незаконним, оскільки Відповідачем не було дотримано передбачені КЗпП України гарантії для працівника у разі скорочення посад і звільненні, та не надано позивачці список всіх вакантних посад в ДП «Ліси України».
Доводи представника позивача про те, що представництво юридичної особи ДП «Ліси України» має здійснювати Філія «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України», оскільки в результаті ліквідації філії «Ковельське лісове господарство» ДП «Ліси України», Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України», усі майнові і немайнові права, інтереси та обов`язки передані в управління філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України» не мають законного обґрунтування. За змістом ст. 49-2 КЗпП України дотримання порядку звільнення працівника покладається на власника, тобто головне підприємство, державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», а тому наступна ліквідація філії, в якій працювала позивачка на день звільнення, не звільняє власника від обов`язку поновити позивачку на посаді, яку вона займала на день звільнення.
Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року у справі № 808/2741/16 (адміністративне провадження № К/9901/21219/18) зазначено, що у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установа реорганізовані, рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником.
Доводи сторони відповідача стосовно відсутності кваліфікації бухгалтера або економіста у позивачки ОСОБА_2 спростовуються матеріалами справи.
Відповідно до довідки Луцького кооперативного фахового коледжу Львівського торговельно-економічного університету № 17 від 06.03.2025 року, виданої ОСОБА_2 , встановлено, що вона навчалася у Луцькому кооперативному технікумі на курсах перепідготовки вивільнених працівників і незайнятого населення на денній формі навчання з 03 жовтня 1994 року (наказ №236/І-у від 03.10.1994 року) по 06 квітня 1995 року (наказ №50/І-у від 06.04.1995 року). Рішенням Державної кваліфікаційної комісії (протокол №26 від 05.04.1995 року їй присвоєно кваліфікацію «Бухгалтер. Молодший спеціаліст)». Відповідно до Свідоцтва про підвищення кваліфікації 12СПК 556070, виданого Укрцентркадриліс Держкомлісгоспу України 28.02.2009 року та Свідоцтва про підвищення кваліфікації 12СС 04600760/ НОМЕР_3 , виданого Укрцентркадриліс Дерлісагенства України 29.10.2016 року, ОСОБА_2 підвищувала кваліфікацію за програмою бухгалтерів підприємств. (Т2 а.с. 60— звороті, 61).
Виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників у 2024 році, а саме, бухгалтера відділу фінансів та бухгалтерського обліку ОСОБА_6 та провідного бухгалтера відділу фінансів та бухгалтерського обліку ОСОБА_7 , бухгалтера Замшанського лісництва ОСОБА_8 наказами з кадрових питань покладалось на ОСОБА_2 (Т1 а.с. 13-17).
Отже, відповідність кваліфікації та досвіду роботи позивачки підтверджується належними та допустимими доказами.
Що стосується стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд першої інстанції,Є вирішуючи дану вимогу, правильно застосував норми законодавства
Відповідно до частин першої та другої ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки чинним законодавством, зокрема ст. 235 КЗпП України, не передбачено будь-яке зменшення середнього заробітку.
Як убачається із матеріалів справи, розмір середньоденної заробітної плати позивачки згідно з довідкою виданою керівником філії «Поліське лісове господарство» ДП «Ліси України» складає 868,66 грн. (Т2 а.с. 60), з урахуванням зарплати за останні 2 місяці , що передували звільненню.
У вище зазначених довідках не вказано рік за фактично відпрацьовані жовтень, листопад, грудень позивачкою, але в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_9 підтвердила, що це довідка за 2024 рік.
Вимушений прогул це період з дати звільнення працівника до дати ухвалення рішення про поновлення його на роботі.
Період вимушеного прогулу позивачки триває з 31.12.2024 року (перший робочий день після ухвалення наказу про звільнення) до 15.10.2025 року (день ухвалене рішення суду) та становить 165 робочих днів.
Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31.12.2025 року по 15.10.2025 року становить 143 328,90 грн (165 днів х 868,66 грн. (середньоденна заробітна плата) =143 328,90 грн.
Враховуючи наведене, вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку підлягають задоволенню в розмірі 143 328,90 грн, що обраховано без віднімання сум податків та зборів.
Згідно постанови від 08.02.2022 р. у справі № 755/12623/19, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18(провадження № 61-9664сво19) задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України до вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі, що передбачений частиною другою статті 235 КЗпП України.
Середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений частиною другою статті 235 КЗпП України та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений статтею 117 КЗпП України мають різну правову природу.
Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.
Середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника.
Керуючись наведеними вище висновками Верховного Суду, суд при визначенні суми середнього заробітку, що підлягає стягненню з роботодавця на користь позивача, керувався ч.2 ст.233 КЗпП України.
Крім того, позивачка внаслідок незаконного звільнення має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч.1 ст.23 ЦК України).
Згідно з ч.ч.3, 4 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом зазначених положень закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Згідно з п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» відповідно дост.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Позивачка, на підтвердження понесеної моральної шкоди, посилається на те, що внаслідок незаконного звільнення з роботи мало місце порушення її законних прав, що призвело до стресової ситуації, яка спричинила моральні страждання, у неї почали траплятися головні болі, коливання артеріального тиску, порушення сну. Негативні емоції та переживання негативно позначились на її психологічному та фізичному стані, та саме такими неправомірними діями відповідача їй було завдано значної моральної шкоди, компенсацію якої вона оцінює в розмірі 100 000,00 грн.
На підтвердження погіршення свого стану позивачка надала Виписку із медичної картки амбулаторного хворого, з якої вбачається, що позивачка після звільнення 28.01.2025 року зверталася до лікарні з астено-невротичним синдромом (Т1 а.с. 124).
При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України, суд має врахувати характер вчиненого діяння відповідача, яке характеризується неумисною формою вини, тяжкість фізичних та душевних страждань позивача.
Оцінюючи в сукупності встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що внаслідок незаконного звільнення, позивачці, яка зазнала душевних страждань, було завдано моральну шкоду та порушено звичний ритм її життя.
Проте враховуючи вимоги справедливості, добросовісності, суд вважає завищеним розмір стягнення, заявлений позивачкою, таким, що не відповідає тривалості душевних страждань та характеру правопорушення та змісту душевних переживань, які позивачка вказала на підставу своїх вимог, а тому з урахуванням загальних принципів цивільного законодавства, розумність, справедливість, добросовісність, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, та вищевказаних обставин справи, характеру душевних страждань, які позивачка вказала в якості підстав вимог про відшкодування моральної шкоди, конкретних втрат, які вона понесла у зв`язку зі звільненням, з урахуванням поновлення її порушених прав судом та тривалості душевних страждань, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування моральної шкоди до 5000 грн.
Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і вона має право на її відшкодування.
Доводи відповідача про те, що позивачу було запропоновані всі вільні вакансії, при цьому по день її звільнення інші вакантні посади не з`явились та на день звільнення не існували, апеляційний суд відхиляє, оскільки відповідачем не надано суду переліку посад, які були направлені позивачці. Крім того, стороною відповідача не заперечувався факт, що ОСОБА_2 було запропоновано лише вакансії у Філії «Південний лісовий фонд» ДП «Ліси України».
Наведене дає підстави для висновку про недоведеність відповідачем факту відсутності інших вакантних посад по день звільнення позивачки порівняно з переліком таких посад, оскільки суду для порівняння такий перелік надано не було.
Доводи апеляційної наведеного висновку суду першої інстанції не спростовують.
Тому, колегія суддів знову ж звертає увагу, що право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, а суд зобов`язаний з`ясовувати наявність підстав для звільнення.
Відтак, враховуючи встановлені вище обставини, колегія суддів вважає доведеним той факт, що у відповідача відбулось закриття філії і відповідно такий не здійснив всі необхідні заходи та не забезпечив дотримання гарантій визначених чинним трудовим законодавством, щодо можливості працевлаштування позивачки на роботу.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника відповідача Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» Скрипчук Ольги Петрівни залишити без задоволення.
Рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 15 жовтня 2025 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2025 року.

Головуючий 

Судді :