КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа № 755/7940/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/180/2026

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів 
судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,
суддів: Музичко С.Г., Сушко Л.П., 
при секретарі Ганжалі С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 липня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Гаврилової О.В.,- 
встановив:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом.
ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2  заборгованість за договором позики від 12 березня 2019 року у розмірі 539 451 грн 92 коп., що складається із: суми позики у розмірі 342 110 грн 00 коп.; 3 % за користування грошовими коштами у розмірі 20 161 грн 06 коп.; інфляційних збитків у розмірі 34 587 грн 32 коп.; пені за несвоєчасне виконання зобов`язання у розмірі 142 593 грн 54 коп. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 лютого 2019 року ОСОБА_2 отримав від позивача 5 000, 00 Євро (еквівалентно 153 250 грн 00 коп.) та 7 000, 00 доларів США (еквівалентно 188 860 грн 00 коп.) терміном до 30 квітня 2019 року, що підтверджується розпискою.
ОСОБА_2 свої зобов'язання щодо повернення заборгованості не виконав.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 липня 2022 року названий позов задоволено частково.
Стягнутоз ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 27 лютого  2019 року в розмірі 342 110 грн 00 коп., 3 % річних у розмірі 20 161 грн 06 коп. та судові витрати по сплаті судового збору урозмірі 3 622 грн 71 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року зупинено провадження у названій справі до залучення до участі у справі правонаступників чи законних представників померлого ОСОБА_2 .
Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року поновлено провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 липня 2022 року.
Протокольною ухвалою Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року залучено правонаступників ОСОБА_2 : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_5 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
У судовому засіданні представник ОСОБА_5 підтримав вимоги апеляційної скарги.
Представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу задовольнити.
ОСОБА_1 та його представник заперечили щодо доводів апеляційної скарги.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності невиконання відповідачем свого зобов`язання щодо повернення заборгованості за договором позики від 27 лютого 2019 року. Враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України судом першої інстанції стягнуто із ОСОБА_2 3 % річних за порушення виконання зобов`язання у розмірі 20 161 грн 06 коп.
Судом відмовлено у задоволенні вимоги про стягнення інфляційних збитків у розмірі 34 587 грн 32 коп., оскільки положення ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюються на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у іноземній валюті.
Відмовляючи у стягненні з відповідача пенісуд першої інстанції зазначив, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці).
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.
Встановлено, що 27 лютого 2019 року ОСОБА_2 отримав від позивача 5 000, 00 Євро (еквівалентно 153 250 грн 00 коп.) та 7 000, 00 доларів США (еквівалентно 188 860 грн 00 коп.) терміном до 30 квітня 2019 року, що підтверджується розпискою.
Обгрунтовуючи позовну заяву,  ОСОБА_1 зазначив, що станом на день подачі позову відповідачем взяте на себе зобов`язання не виконано, грошові кошти не повернуто.
Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.
За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідноч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Заст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором.
У постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року за № 760/22898/20 зроблено висновок: «За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.»
Дослідивши матеріали справи, колегією суддів встановлено, що розписка від 27 лютого 2019 року підтверджує факт укладення договору позики та виникнення у відповідача зобов`язання зі сплати коштів у розмірі 5 000, 00 Євро та 7 000, 00 доларів США за умови повернення коштів до 30 квітня 2019 року. 
Відповідно до розписки, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 5 000, 00 Євро та 7 000, 00 доларів США.
ОСОБА_2 не звертався до суду із позовом про визнання боргової розписки від 27 лютого 2019 року недійсною. Сторони належним чином узгодили відповідний розмір грошових коштів - 5 000, 00 Євро та 7 000, 00 доларів США, визначили умови повернення коштів до 30 квітня2019року.
Враховуючи, що відповідач грошові кошти не повернув, відтак, колегія суддів вважає доведеними та обгрунтованими позові вимоги ОСОБА_1 про стягнення із ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 5 000, 00 Євро (еквівалентно 153 250 грн 00 коп.) та 7 000, 00 доларів США (еквівалентно 188 860 грн 00 коп.).
Судом першої інстанції обгрунтовано стягнуто із відповідача 3 % річних за прострочення виконання взятого на себе грошового зобов`язання у розмірі 20 161 грн 06 коп., що відповідає положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Звертаючись до суду із позовною заявою, ОСОБА_1 просив стягнути із відповідача пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання у розмірі 142 593 грн 54 коп. Відповідно до долученого до матеріалів справи розрахунку, процентна ставка пені - подвійна облікова ставка Національного Банку України.
Враховуючи, що згідно рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці), відтак, судом першої інстанції обгрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у цій частині.
Доводи апеляційної скарги про те, що у змісті розписки зазначено неправильну адресу боржника, колегія суддів оцінює критично, оскільки вказане не спростовує доведеність невиконання ОСОБА_2 взятого на себе зобов`язання за договором позики від 27 лютого 2019 року та не впливає на виникнення між сторонами боргових зобов`язань.
Розв`язуючи спір, судом першої інстанції правильно встановлено обов`язок відповідача виконати взяті на себе зобов`язання щодо повернення ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 27 лютого 2019 року.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або неправильне застосування норм процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від  25 липня 2022 року ухвалено з додержанням норм процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає. 
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382, 389 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 липня 2022 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст складено 30 січня 2026 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов 

Судді: С.Г. Музичко

Л.П. Сушко