Справа № 420/20917/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванова Е.А. розглянувши в порядку письмового провадження в приміщені суду в м.Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради за участі третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 ,-
В С Т А Н О В И В:
Позивачі звернулись з вищевказаним позовом до суду у якому просять визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту міського господарства Одеської міської ради(далі відповідач-1) від 14.05.2025 року № 01-58/520, яким в перепохованні ОСОБА_4 , який похований 23.10.2023 на ділянці № 68, лінії №11, місці №. 11 відмовлено;
- зобов`язати Департамент міського господарства Одеської міської ради повторно розглянути звернення позивачів з урахуванням всіх об`єктивних обставин та надати дозвіл на перепоховання загиблого ОСОБА_4 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 в Донецькій області у Покровському районі м. Мар`їнка під час виконання військового обов`язку батькам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками загиблого ОСОБА_4 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 в Донецькій області у Покровському районі м. Мар`їнка під час виконання військового обов`язку та був захований на КП «Спецпідприємство КПО» (Західне Кладовище). Однак за життя ОСОБА_4 , не одноразово зазначав, що має бажання бути похованим у рідному селі, разом зі своїми предками. Також батьки та син померлого проживають у АДРЕСА_1 та батьки є особами похилого віку, і хочуть постійно відвідувати могилу сина та не можуть це робити по причині далекої відстані.
Позивачі звернулись з клопотанням до відповідача про перепоховання останків. Позивачі дають гарантію щодо фінансування пов`язаних з перепохованням витрат. Одночасно з заявою родичів загиблого, до відповідача, була надана Довідка Дар`ївської сільської ради Херсонського району Херсонської області, про те, що на кладовищі в с. Федорівка Дар`ївської ОТГ, для загиблого надано місце для поховання. Рідний син ОСОБА_5 , теж проживає за адресою АДРЕСА_1 .
Однак 14.05.2025 року, була отримана відповідь відповідача-1 № 01- 58/520, згідно якої в перепохованні відмовлено по причині того, що відповідно до книги реєстрації поховань Комунального підприємства «Спеціалізоване підприємство комунально - побутового обслуговування» користувачем місця поховання ОСОБА_4 , який похований 23.10.2023 року на ділянці № НОМЕР_1 лінії №11 місце № НОМЕР_2 міського кладовища «Західне» являється ОСОБА_3 . Як відомо позивачам, поховання здійснювалось за рахунок держави, на підставі чого ОСОБА_3 є користувачем місця поховання ОСОБА_4 , їм не зрозуміло. На думку позивачів у відповідача були усі підстави для задоволення заяви щодо надання дозволу на перепоховання сина.
Ухвалою судді від 05.08.2025 року позов залишено без руху. 
Ухвалою судді від 12.08.2025 року відкрито позовне провадження та вирішено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Ухвалою суду від 17.10.2025 року залучено Виконавчий комітет Одеської міської ради (м. Одеса, пл. Думська, буд. 1,65026. Код ЄДРПОУ 36467402) (далі відповідач-2) до участі у розгляді справи як співвідповідача. Встановлено співвідповідачу 15 (п`ятнадцятиденний) строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 
Ухвалою суду від 24.10.2025 року залучено ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 рнокпп НОМЕР_3 ) до участі у розгляді справи як третю особу на стороні відповідачів. Встановлено третій особі 5-ть робочих днів з дня вручення даної ухвали для подання письмових пояснень на позовну заяву.
Відповідач-1 надав до суду відзив у якому вимоги не визнав та вказав, що з метою реалізації положень Закону України «Про поховання та похоронну справу» наказом Державного комітету України з питань житлово - комунального господарства № 193 від 19.11.2003 затверджено Порядок утримання кладовищ та інших місць поховання. Відповідно до п. 2.12 Порядку, за результатами розгляду поданих документів на перепоховання останків померлого виноситься рішення про перепоховання останків померлого на інше місце поховання чи, у разі відсутності підстав, видається користувачу обґрунтована письмова відмова. Відповідно до ст. 30 Закону № 280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: а) власні (самоврядні) повноваження: 11) забезпечення утримання в належному стані кладовищ, інших місць поховання та їх охорони, крім випадків, передбачених статтею 23-1 Закону України "Про поховання та похоронну справу".
Із системного аналізу судової практики щодо вирішення питань в частині надання дозволу на перепоховання останків померлих на інше місце поховання чи, у разі відсутності підстав, надання обґрунтованої письмової відмови, вбачається, що будь - яке із зазначених рішень приймається виконавчим органом відповідної сільської, селищної, міської ради на підставі письмового звернення, і таким виконавчим органом є виконавчий комітет відповідної сільської, селищної, міської ради. Тобто, належними відповідачами у даних справах є саме виконавчі комітети відповідної сільської, селищної, міської ради. Департамент дійсно є виконавчим органом Одеської міської ради, проте відповідно до Положення № 2191 від 26.06.2024 до його завдань не покладено повноважень в частині надання дозволу на перепоховання останків померлих на інше місце поховання чи, у разі відсутності підстав, надання обґрунтованої письмової відмови. Звертає увагу на те, що в даному випадку рішення Виконавчим комітетом Одеської міської ради за результатами розгляду звернення адвоката Миколюка А.П., який діяв від імені сім`ї ОСОБА_6 щодо перепоховання тіла їх сина, не приймалось. Копія листа від 14.05.2025 № 01-58/520, що додана адвокатом ОСОБА_7 до цієї позовної заяви та є предметом оскарження, є відповіддю на його звернення щодо перепоховання тіла сина сім`ї ОСОБА_6 , яке було розглянуто в порядку Закону України «Про звернення громадян», у зв`язку з чим носить суто інформаційний характер. Та лист від 14.05.2025 № 01-58/520 не є рішенням суб`єкта владних повноважень та не містить відомості про ухвалення такого рішення щодо питання, з яким звернувся адвокат від імені позивачів, у даному листі зазначено виключно роз`яснення щодо спірного питання.
Третя особа надала письмові пояснення у яких вказала, що 14 березня 2023 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб. Від цього часу вони проживали як подружжя, вели спільне господарство та мали тісні родинні стосунки. Після загибелі ОСОБА_8 під час виконання ним бойових завдань у складі військової частини НОМЕР_4 , саме ОСОБА_3 , як найближчій особі загиблого, Малиновським ( на сьогодні) ІНФОРМАЦІЯ_2 №5375 було повідомлено про його смерть. Вона здійснила організацію поховання. На її запит було надано витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання. Єдиною причиною звернення позивачів до відповідача із заявою про надання дозволу на перепоховання є бажання позивачів, як батьків померлого, здійснити перепоховання сина у населеному пункті, де вони проживають. Відтак, у позовній заяві, не зазначено про наявність подій та обставин, які мають виключний характер та відсутня обґрунтованість причин для здійснення перепоховання. На даний час у м. Одесі проживає дружина загиблого (вдова) ОСОБА_3 , яка здійснила поховання, спроможна утримувати та наразі утримує могилу у належному стані.
Отже, має місце воля і дії близької особи (дружини), яка розпоряджалася похованням і підтримує могилу у належному стані. На даний момент могила загиблого ОСОБА_4 розташована в безпечному місці, і для її відвідування не має жодних перешкод. Матеріали справи не містять доказів про те, що кладовище зазнало руйнації внаслідок війни чи стихійного лиха. Сторонами не наведено жодних релігійних, традиційних або звичаєвих факторів, які б зумовлювали необхідність поховання загиблого у конкретному місці. Також слід зазначити, що поховання ОСОБА_4 на території м. Одеса відбулося з відома його родичів, в тому числі, і позивачів, оскільки останні були присутні на похованні. Кладовище не зазнало руйнування чи обмежень, а відтак відсутні підстави для ексгумації тіла.
Окремо вказує, що загиблий був військовослужбовцем, який загинув, виконуючи завдання із захисту України під час збройної агресії рф; поховання на військовому секторі має суспільне значення як місце пам`яті і вшанування. Перепоховання, ініційоване з причин побутового характеру, не переважує інтереси громадськості та права дружини-похователя. Вважаю за необхідне зазначити, що намір здійснення перепоховання категорично суперечить релігійним переконанням ОСОБА_3 , а також загальновизнаним духовним та моральним принципам поваги до покійних. Його поховання на військовій ділянці кладовища є не лише даниною його службі та мужності, а й актом глибокого духовного значення — він спочиває поруч із побратимами, які також віддали життя за Україну. Ця земля стала місцем пам`яті, честі й молитви, а не просто територією для поховання. Будь-яке переміщення тіла чи втручання в місце його спочинку означатиме потривоження душі загиблого, який знайшов вічний спокій серед своїх бойових товаришів.
Відповідач-2 надав до суду відзив у якому вимоги не визнав з підстав того, що закон визначає, що перепоховання може бути здійснено виключно за ініціативою особи, яка здійснила поховання. З матеріалів справи вбачається, що особа, яка здійснювала поховання та отримала статус користувача місця поховання, є ОСОБА_3 , яка такого питання не порушувала. ОСОБА_3 , яка є користувачем місця поховання, не зверталась до жодних з виконавчих органів місцевого самоврядування із заявою про перепоховання загиблого ОСОБА_4 . За відсутності такого звернення уповноважений орган не може прийняти жодного рішення щодо перепоховання. Виконавчий комітет Одеської міської ради є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки не наділений повноваженнями з прийняття рішень щодо перепоховання загиблого ОСОБА_4 у спірних правовідносинах.
Ухвалою суду від 26.11.2025 року зобов`язано Одеську міську раду протягом 5-ти робочих днів надати інформацію суду щодо того, якому саме виконавчому органу Одеської міської ради надані повноваження визначені ч.1 ст.21 Закону України «Про поховання та похоронну справу» №1102. 
Дослідивши заяви по суті справи, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено наступне.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками померлого військовослужбовця ОСОБА_4 1986р.н. який загинув в 2023 році під час бойових дій під ОСОБА_9 у с.Мар`їнка та був похований на «Західному» кладовищі м.Одеси. 
Його похованням на кладовищі займалась ОСОБА_3 вдова померлого ОСОБА_4 та їх шлюб підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 14.03.2023 року актовий запис №229 від 14.03.2023 року.
30.04.2025 року позивачі звернулись до міського голови із заявами про надання дозволу провести ексгумацію тіла померлого ОСОБА_4 похованому на «Західному кладовищі м.Одеси для подальшої репатріації до Херсонській області Білозерський р-н с.Федорівка для перепоховання біля родичів.
Вказана заява за резолюцією була передана до Департаменту міського господарства ОМР яке за вих.№01-58/520 14.05.2025 року надав відповідь у якій з посиланням на норму ст.21 ЗУ «Про поховання та похоронну справу» та п.2.21 Порядку утримання кладовищ та інших місць поховань, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України №193 від 19.11.2003 року вказав, що користувачем місця поховання ОСОБА_4 , являється ОСОБА_3 та відсутність правових підстав для надання дозволу на проведення перепоховання.
З вказаною відповіддю позивачі не погодились та звернулись до суду з позовом.
Джерела права та висновки суду.
Частиною 5 статті 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Статтею 1 Закону України «Про поховання та похоронну справу» від 10.07.2003 №1102-IV (далі - Закон №1102-IV) визначено, що поховання - діяльність відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у межах повноважень, визначених цим Законом, а також суб`єктів господарювання, спрямована на забезпечення належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого, забезпечення права громадян на захоронення їхнього тіла відповідно до їх волевиявлення, якщо таке є; створення та експлуатацію об`єктів, призначених для поховання, утримання і збереження місць поховань; організацію і проведення поховань померлих та/або загиблих (далі - померлих); надання ритуальних послуг, реалізацію предметів ритуальної належності.
Згідно з положеннями статті 2 Закону № 1102-IV:
- поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству; - місце поховання - кладовище, крематорій, колумбарій або інша будівля чи споруда, призначена для організації поховання померлих; - кладовище - відведена в установленому законом порядку земельна ділянка з облаштованими могилами та/або побудованими крематоріями, колумбаріями чи іншими будівлями та спорудами, призначеними для організації поховання та утримання місць поховань.
Відповідно до статті 4 Закону №1102-IV передбачено, що діяльність у галузі поховання базується на таких основних принципах як, зокрема, поховання в установленому законодавством порядку з урахуванням волевиявлення померлого, вираженого при житті, а за його відсутності з врахуванням побажань родичів.
За змістом статті 6 Закону №1102-IV усі громадяни мають право на поховання їхнього тіла та волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті. Волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті може бути виражене, серед іншого у: побажанні бути похованим у певному місці, за певними звичаями, поруч з певними раніше померлими чи бути підданим кремації; дорученні виконати своє волевиявлення певній особі; іншому дорученні, що не суперечить законодавству. Виконання волевиявлення громадян про належне ставлення до їхнього тіла після смерті в частині щодо кремації тіла, поховання в іншому населеному пункті здійснюється відповідно до закону. Дії щодо тіла померлого повинні здійснюватися в повній відповідності з волевиявленням померлого, якщо не виникли обставини, за яких виконання волевиявлення померлого неможливе.
Відповідно до частини 1 статті 8 Закону № 1102-IV організація діяльності в галузі поховання померлих здійснюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, іншими центральними органами виконавчої влади, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та їх виконавчими органами.
До компетенції органів місцевого самоврядування та їх виконавчих органи у вказаній галузі віднесено, зокрема: 1) вирішення відповідно до закону питання про відведення земельних ділянок для організації місць поховання, крім випадків, передбачених статтею 231 цього Закону; 2) забезпечення будівництва, утримання в належному стані та охорону місць поховання, крім випадків, передбачених статтею 23-1 цього Закону (частина 5 статті 8 Закону № 1102-IV).
Як передбачено до частиною 1 статті 21 Закону №1102-IV перепоховання останків померлих допускається у виняткових випадках за рішенням виконавчого органу сільської, селищної, міської ради на підставі письмового звернення особи, яка здійснила поховання, лікарського свідоцтва про смерть, дозволу виконавчого органу відповідної сільської, селищної, міської ради на поховання останків на іншому кладовищі.
Перепоховання останків померлих може здійснюватися в інших випадках згідно із законодавством України (частина 2 статті 21 Закону №1102-IV.
На виконання Закону №1102-IV Державним комітетом України з питань житлово-комунального господарства затверджено Порядок утримання кладовищ та інших місць поховань №193 від 19.11.2003 (далі - Порядок №193).
Статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виконавчі органи ради - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.
Згідно із ч. 1 ст. 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення) рада у межах затверджених нею структури і штатів може створювати відділи, управління та інші виконавчі органи для здійснення повноважень, що належать до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Організаційні засади реалізації повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад щодо здійснення державної 1 регуляторної політики визначаються Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в і Україні» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.
Згідно із ч. 4 ст. 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що положення про відділи, управління та інші виконавчі органи ради затверджуються відповідною радою.
Рішенням Одеської міської ради від 19Л1.2025 року № 3 790- VIII затверджено Положення про Виконавчий комітет Одеської міської ради у новій редакції (далі - Положення). ,
Відповідно до п. 1.1 Положення Виконавчий комітет Одеської міської ради (далі - Виконком) є виконавчим органом Одеської міської ради, який створюється Одеською міською радою (далі - рада) на період її повноважень відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Статуту територіальної громади міста Одеси та Регламенту ради. Після закінчення повноважень ради Виконком здійснює свої повноваження до формування його нового складу.
Згідно із п. 1.3 Положення Виконком є юридичною особою, має гербову печатку, бланки та штампи, має рахунки в органах Державної казначейської служби України та в установах банків, набуває від свого імені майнові та особисті немайнові права, несе обов`язки, може бути позивачем і відповідачем в судах, зокрема звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
Відповідно до п. 3.1 Положення Виконком може розглядати і вирішувати питання, віднесені Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів ради.
Згідно із п. 3.2 Положення Виконком здійснює власні повноваження і повноваження, делеговані органами виконавчої влади відповідно до законодавства України.
Пунктом. 3.6 Положення визначено, що Виконком:
Попередньо розглядає та схвалює проекти місцевих програм соціально- економічного і культурного розвитку, цільових програм з інших питань, проект бюджету Одеської міської територіальної громади, проекти рішень з інших питань, що вносяться на розгляд раді.
Координує діяльність виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій комунальної власності територіальної громади м. Одеси, заслуховує звіти про роботу їхніх керівників.
Має право змінювати або скасовувати акти підпорядкованих йому виконавчих органів ради, а також їхніх посадових осіб.
Забезпечує комплексний соціально-економічний і культурний розвиток м. Одеси, вирішення питань життєдіяльності міста виконавчими органами ради та
посадовими особами місцевого самоврядування.
Інформує територіальну громаду міста про свою роботу.
Організовує виконання рішень ради, а також затверджених радою планів і програм соціально-економічного розвитку м. Одеси, бюджету Одеської міської територіальної громади, цільових програм. Відповідно до п. 3.7 Положення Виконком здійснює інші повноваження, надані йому законодавством України та рішеннями ради.
Згідно із пп. 11 п. «а» ч. 1 ст. ЗО Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження щодо забезпечення утримання в належному стані кладовищ, інших місць поховання та їх охорони, крім випадків, передбачених статтею 23 Закону України «Про поховання та похоронну справу».
Відповідно до ст. 40 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, крім повноважень, передбачених цим Законом, здійснюють й інші надані їм законом повноваження.
Та у заяві Одеської міської ради поданій до суду 03.12.2025 року на виконання ухвали суду від 26.11.2025 року вказується, що прийняття рішень щодо перепоховання померлого відноситься до повноважень виконавчого комітету Одеської міської ради.
Судом встановлено, що виконавчий комітет ОМР не розглядав звернення позивачів щодо перепоховання померлого ОСОБА_1 та не приймав рішення щодо цієї заяви.
Водночас до повноважень Департаменту міського господарства ОМР до якого поданий позов не відноситься прийняття рішення по заяві позивачів щодо перепоховання.
У листі від 14.05.2025 року вих.№01-58/520 Департамент міського господарства ОМР зазначив про відсутність правових підстав для перепоховання, проте, як раніше встановив суд, прийняття рішення по заяві позивачів не відноситься до його компетенції, а тому не може вважатися належним розглядом заяви позивачів суб`єктом до повноважень якого воно відноситься, та не може створювати права та обов`язки для позивачів. 
Суд зауважує, що Департаментом не приймалось будь якого рішення по заяві позивачів, а направлена ними заява розглянута у порядку звернення громадян та не можете свідчити про належний розгляд заяви суб`єктом до якого була подана позивачами. 
Враховуючи те, що позивачі подавали заяву про перепоховання до міського голови ОМР, та вирішення їх заяви відноситься до компетенції виконавчого комітету Одеської міської ради, який не розглядав заяву позивачів та не приймав за нею рішення, та доказів того, що вона була передана міським головою до виконавчого комітету матеріали справи не містять, та не передача заяви позивачів міським головою на розгляд виконавчого комітету ОМР не є предметом спору, суд в межах заявлених позовних вимог доходить висновку, що позивачі обрали неналежний спосіб захисту, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.
У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
З огляду на вищенаведене, суд вважає, що адміністративний позов позивача не підлягає задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до ст.139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 12, 77, 90, 241-246, 255, 257, 258, 262, 291, 293, 295 КАС України, суд, -
ВИРІШИВ :
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення від 14.05.2025 року відмовити.
Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) рнокпп НОМЕР_5 .
Позивач ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) рнокпп НОМЕР_6 .
Відповідач: Департамент міського господарства Одеської міської ради (65022, м. Одеса, вул. Косовська, 2Д) 
Відповідач: Виконавчий комітет Одеської міської ради (м. Одеса, пл. Думська, буд. 1,65026. Код ЄДРПОУ 36467402) Третя особа ОСОБА_3 
Третя особа ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 рнокпп НОМЕР_3 ).
Суддя Іванов Е.А.

.