ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" листопада 2025 р. м.Київ          Справа№ 927/993/22(927/517/25)
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Станіка С.Р.
суддів:            Остапенка О.М. 
          Сотнікова  С.В. 
 
за участю секретаря судового засідання Яценко І.В.
за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 04.11.2025
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги    Фермерського господарства "САПФІР К"   на      рішення      Господарського суду Чернігівської області від 01.08.2025
у справі №      927/993/22(927/517/25)      (суддя      А.С. Сидоренка)
за позовом      Фермерського господарства "САПФІР-М.М." в особі ліквідатора      арбітражного керуючого Забаріна Антона Федоровича      (Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача:      Товариство з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна"      (код 34863309))
до      Фермерського господарства "САПФІР К"
про спростування майнових дій боржника та стягнення 698 068 грн 26 коп., поданої в межах справи      за заявою
КРЕДИТОРА:      Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" (код 34863309)
30068, с. Крупець Шепетівського (Славутського) району Хмельницької області, вул. Богдана Хмельницького, 43
БОРЖНИК:      Фермерське господарство "САПФІР-М.М." (код 35274787)
15122, с. Хоробичі Городнянського району Чернігівської області, вул. Гагаріна, 24
про      відкриття провадження у справі про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Рух справи
10 листопада 2022 року до Господарського суду Чернігівської області надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" (надалі - кредитор) про відкриття провадження у справі про банкрутство Фермерського господарства "САПФІР-М.М." (надалі - боржник) на підставі ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства, яка ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 15.11.2022 була прийнята до розгляду.
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 21.12.2022, зокрема відкрито провадження у справі про банкрутство Фермерського господарства "САПФІР-М.М."; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном боржника; розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Сиволобова М.М.
Постановою Господарського суду Чернігівської області від 15.11.2023 припинено процедуру розпорядження майном Фермерського господарства "САПФІР-М.М." та повноваження розпорядника майна боржника Сиволобова М.М.; визнано банкрутом Фермерське господарство "САПФІР-М.М."; відкрито ліквідаційну процедуру строком на дванадцять місяців; ліквідатором банкрута призначити арбітражного керуючого Сиволобова М.М.
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 06.06.2024 постановлено, зокрема, відсторонити арбітражного керуючого Сиволобова М.М. від виконання повноважень ліквідатора Фермерського господарства "САПФІР-М.М."; ліквідатором Фермерського господарства "САПФІР-М.М." призначити арбітражного керуючого Забаріна А.Ф.
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 26.05.2025 постановлено продовжити строк ліквідаційної процедури та повноважень ліквідатора банкрута Забаріна А.Ф. до 07 серпня 2025 року включно.
21 травня 2025 року, в межах даної справи про банкрутство, через систему "Електронний суд" до Господарського суду Чернігівської області надійшла позовна заява від 13.05.2025 Фермерського господарства "САПФІР-М.М." в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Забаріна А.Ф. до Фермерського господарства "САПФІР К" про спростування майнових дій боржника та стягнення 698    068,26 грн (присвоєно єдиний унікальний номер 927/517/25), якою позивач просить:
спростувати майнові дії, вчинені Фермерським господарством "САПФІР-М.М." та Фермерським господарством "САПФІР К" щодо відступлення статусу Лізингоодержувача (заміни сторони) за Договором фінансового лізингу № 12177-SME-FL від 13.12.2021 із ТОВ "ОТП Лізинг" без компенсації сплачених лізингових платежів;
стягнути з Фермерського господарства "САПФІР К" на користь Фермерського господарства "САПФІР-М.М." 698    068,26 грн заборгованості (компенсації сплачених лізингових платежів).
Звертаючись з даним позовом позивач вказує, що 13.12.2021 між ТОВ "ОТП Лізинг" (Лізингодавець) та ФГ "САПФІР-М.М." (Лізингоодержувач) був укладений Договір фінансового лізингу № 12177-SME-FL на виконання умов якого останнім на користь ТОВ "ОТП Лізинг" були сплачені грошові кошти в загальній сумі 698    068,26 грн.
08.02.2023 (вже після відкриття провадження у справі про банкрутство) до вказаного вище правочину була укладена Додаткова угода № 2 щодо заміни Лізингоодержувача на Фермерське господарство "САПФІР К".
Однак майнові дії боржника щодо заміни Лізингоодержувача в Договорі фінансового лізингу № 12177-SME-FL від 13.12.2021 позивач вважає такими, що підлягають спростуванню (в т.ч. фраудаторними) з тих підстав, що вони були вчинені на користь пов`язаної з боржником особи без компенсації коштів, сплачених боржником за Договором, тобто на безоплатній основі, були спрямовані на зменшення активів боржника та вчинялися із так званим "використанням права на зло".
Також позивач вказує, що відповідач як новий Лізингоодержувач є заінтересованою щодо боржника особою, оскільки засновник та голова ФГ "САПФІР-М.М." є батьком засновника та голови ФГ "САПФІР К", про що свідчать публічні бази даних; як наслідок - існують підстави вважати, що вчинення оспорюваних дій було спрямовано на шкоду кредиторам з метою безпосереднього зменшення розміру активів боржника.
Крім того, позивач зазначає, що аналіз норм діючого законодавства України свідчить про те, що наслідком укладення договору лізингу є саме придбання об`єкту лізингу у власність лізингоодержувача після сплати всіх узгоджених платежів. Тобто позивач внаслідок укладення Договір фінансового лізингу № 12177-SME-FL від 13.12.2021 мав не лише обов`язки щодо сплати лізингових платежів, але й право вимоги передання йому у власність об`єкта лізингу після повного проведення оплати. На виконання умов Договору позивач сплатив 698    068,26 грн, однак уклавши 08.02.2023 Додаткову угоду № 2 на визначених в ній умовах позивач фактично безоплатно відступив право вимоги об`єкта лізингу у Лізингодавця після того, як відповідач доплатить решту лізингових платежів.
Таким чином, позивач, сплативши 698    068,26 грн за Договором фінансового лізингу № 12177-SME-FL від 13.12.2021, права та обов`язки за яким було відступлено відповідачу, не отримав жодної компенсації за відступлені майнові права, натомість відповідач (заінтересована особа відносно позивача) отримав майнові права за Договором, які надавали йому можливість отримати право власності на об`єкт лізингу за компенсацію, що на 698    068,26 грн нижче договірної вартості цього об`єкту лізингу.
З огляду на специфіку проведення банкрутства, яка має на меті відновлення платоспроможності боржника, ліквідаційна процедура є крайньою мірою, коли відновлення платоспроможності є неможливою, тобто коли активів боржника не достатньо для повного погашення вимог кредиторів.
Позивач звертає увагу на те, що оспорювані майнові дії з безоплатного відчуження майнового права були вчинені господарством вже в процедурі банкрутства, відповідно голова ФГ "САПФІР-М.М." ОСОБА_1 , який прийняв рішення про їх вчинення, не міг не знати про фінансовий стан господарства і не можливість погашення кредиторських вимог; як наслідок - позивач вважає, що ОСОБА_1 умисно вивів з ліквідаційної маси один з активів господарства на заінтересовану особу - господарство, яке засновано його сином ОСОБА_2 , що безсумнівно є дією, вчиненою на шкоду кредиторам.
У підсумку позивач вказує, що фраудаторними є дії, які вчинені з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування чи незаконного відчуження боржником своїх активів шляхом так званого "використання права на зло", коли формально законні права реалізуються з протиправними цілями.
Позивач наполягає, що оспорювані дії, а саме включення в Додаткову угоду № 2 до Договору лізингу вимоги про відшкодування боржнику коштів за фактичне відступлення права вимоги у розмірі сплачених ним лізингових платежів, є фраудаторними. Замінюючи сторону Лізингоодержувача без обов`язку відшкодування відповідачем як новим Лізингоодержувачем сплачених боржником коштів, сторони усвідомлювали, що вони діють на шкоду кредиторам, зменшуючи ліквідаційну масу боржника. Таким чином, факт зменшення ліквідаційної маси безпосередньо внаслідок вчинення оспорюваних майнових дій надає їм ознак фраудаторності, а тому вони мають бути спростовані.
Нормативно-правовим обґрунтуванням позовних вимог позивач визначає загальні норми законодавства, зокрема ст. 3, 13 Цивільного кодексу України та спеціальні підстави, передбачені абз. 2, 3 ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства стосовно того, що правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення 
Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 01.08.2025 у справі №      927/993/22(927/517/25)   позов Фермерського господарства "САПФІР-М.М." в особі ліквідатора   арбітражного керуючого Забаріна А.Ф. до Фермерського господарства "САПФІР К" про спростування майнових дій боржника та стягнення 698  068,26 грн залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним: 
- оспорювані дії боржника не підпадають під жодну підставу, визначену ч. 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства; 
- внаслідок укладення додаткової угоди № 2 від 08.02.2023 до договору фінансового лізингу від 13.12.2021 Відповідач не отримав майнових прав на отримання у власність об`єкта лізингу; 
- додатковою угодою не було передбачено, що сплачені Позивачем лізингові платежі в розмірі 698    068,26 грн, зараховуються в рахунок сплати лізингових платежів Відповідача. Тому у ФГ "САПФІР К" виникли зобов`язання по сплаті передбачених договором фінансового лізингу лізингових та інших платежів в повному обсязі. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погодившись з прийнятим рішенням, Фермерського господарства "САПФІР-М.М."      подало апеляційну скаргу, в якій просить суд рішення Господарського суду Чернігівської області від 01.08.2025 у справі № 927/993/22(927/517/25) скасувати в частині відмови в задоволенні позову щодо спростування майнових дій, вчинених Фермерським господарством "Сапфір-М.М." та Фермерським господарством "Сапфір К" щодо відступлення статусу Лізингоодержувача без компенсації сплачених лізингових платежів та стягнення з Фермерського господарства "Сапфір К" 611 268,55 грн. у якості компенсації сплачених лізингових платежів. В скасованій частині прийняти нове рішення, яким: спростувати майнові дії, вчинені Фермерським господарством "Сапфір-М.М." (код: 35274787) та Фермерським господарством "Сапфір К" (код: 45062334) шодо відступлення статусу Лізингоодержувача без компенсації сплачених лізингових платежів. Стягнути з Фермерського господарства "Сапфір К" (код: 45062334) на користь Фермерського господарства "Сапфір-М.М." (код: 35274787) 611 268,55 грн. у якості компенсації сплачених лізингових платежів. Судові витрати із розгляду даної апеляційної скарги та розгляду справи в суді першої інстанції покласти на відповідача.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні  рішення в оскаржуваній частині, порушено норми        процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.
Скаржник зазначав, що в оскаржуваному рішенні було допущено: 
-  нез`ясування обставин, що мають значення для справи - судом першої інстанції не проаналізовано специфіку договору лізингу та складові лізингових платежів;
- недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими - так суд першої інстанції визнав встановленим, що внаслідок заміни Лізингоодержувача у ФГ «САПФІР К» виникли зобов`язання по сплаті передбачених договором фінансового лізингу лізингових та інших платежів в повному обсязі, що не було доведено наявними в справі доказами і спростовується самим текстом угоди про заміну Лізингоодержувача; 
- невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи - в оспорюваному рішенні суд першої інстанції фактично зазначив, що оскільки відчужені боржником майнові права не були саме правом власності, то вони не підлягають захисту в рамках справи про банкрутство;
- неправильне застосування норм матеріального права - суд першої інстанції не застосував ч. 2 ст. 16 ЦК України відповідно до якої суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Так, скаржник наголошував, що він вважає майнові дії боржника щодо фактичного відступлення прав Лізингоодержувача в Договорі лізингу без отримання компенсації від відповідача в сумі сплачених лізингових платежів такими, що підлягають спростуванню (в тому числі фраудаторними), з тих підстав, що вони були вчинені вже в процедурі банкрутства, на користь пов`язаної з боржником особи безоплатно, явно були спрямовані на зменшення активів Боржника (неповернення боржнику сплаченої вартості об`єкта лізингу) та вчинялися із так званим «використанням права на зло». 
В обгрунтування фраудаторності дій боржника скаржник посилався на наступне. 
Уклавши Договір фінансового лізингу, у боржника з`явився майновий актив, це зокрема, як право користування Об`єктом лізингу та майбутнє право отримання його у власність, так і наявність факту виконаного зобов`язання з проведення договірних виплат.
Відповідно, боржник, або 1) мав можливість продовжувати користуватися Об`єктом лізингу сплачуючи лізингові платежі та отримувати прибуток від використання Об`єкта лізингу в своїй господарській діяльності, або 2) доплатити лізингові платежі і отримати Об`єкт лізингу у власність, або 3) мав можливість продати право бути Лізингоодержувачем по даному договору (за згодою Лізингодавця, яка фактично і була надана в подальшому).
При цьому, в разі продажу права бути Лізингоодержувачем, боржник не просто переводив свій борг на іншу особу, а саме передавав і низку прав на вигідних умовах.
Так, боржником вже було вибрано та введено в експлуатацію Об`єкт лізингу, боржником було сплачено вартість послуг за організацію фінансування та два Авансові платежі, які фактично включали саме відшкодування вартості Об`єкту лізингу (що буде доведено далі). Відповідно, новий Лізингоодержувач не просто отримував право викупити Об`єкт лізингу в майбутньому, а й право бути Лізингоодержувачем по вже укладеному договору, (який пройшов всі погодження перед укладенням), з встановленою вартістю Об`єкта лізингу і з частковим його виконання. Відповідачу фактично не довелося сплачувати два перші авансові платежі на суму майже 600 тисяч гривень одночасно, крім того, він уже мав погоджений строк виконання Договору лізингу.
При звичайному веденні господарської діяльності, за відступлення такого комплексу прав боржник домовлявся би отримати відшкодування, щонайменше тих оплат, які були необхідні для укладення Договору лізингу (відшкодування послуги за організацію фінансування) та відшкодування виплаченої вартості Об`єкта лізингу, оскільки такий Об`єкт лізингу вже не буде належати боржнику.
Однак, у даному випадку, новим Лізингоодержувачем стала пов`язана з боржником особа фактично компанія, засновником якої є син власника боржника, якому права Лізингоодержувача з частково здійсненою оплатою вартості Об`єкта лізингу дістались безкоштовно.
Тобто, боржник замість здійснення оплат кредиторам - здійснював оплати за Договором лізингу (в переважній більшості саме в рахунок відшкодування вартості Об`єкта лізингу), а коли щодо нього було відкрито провадження у справі про банкрутство, то погодив з Лізингодавцем заміну Лізингоодержувача на компанію, яка належить його сину, при цьому фактично відступивши весь комплекс прав Лізингоодержувача не зобов`язавши компанію сина виплати жодних компенсацій.
Таким чином, після доплати лізингових платежів право власності на Об`єкт лізингу буде належати компанії сина засновника боржника, але часнику вартості такого Об`єкту лізингу сплатив сам боржник, віддавши перевагу сплаті лізингових платежів над сплатою інших кредиторських вимог, що зокрема й призвело до наступного його банкрутства.
На думку скаржника, слід застосувати у даній справі доктрину недобросовісності (стаття 3 ЦК України) як підстави для спростування майнової дії боржника, оскільки Додаткова угода № 2 до Договору фінансового лізингу № 12177-SME-FL від 13.12.2021 року закріпила факт того, що, з дозволу Лізингодавця ТОВ «ОТП Лізинг», Боржника ФГ «Сапфір-М.М.» було змінено на ФГ «Сапфір К», який є заінтересованою щодо боржника особою, оскільки, засновник та голова Боржника є батьком засновника та голови відповідача.
Така, пов`язаність боржника при вчиненні оспорюваних майнових дій вже в процесі розгляду справи про банкрутство боржника, може свідчити про їх вчинення на шкоду кредиторам боржника, а, можливо, і з метою безпосереднього зменшення розміру активів боржника.
Щодо недоотримання/неповернення активу боржника в ліквідаційну масу внаслідок безоплатності відчуження статусу Лізингоодержувача, скаржник наголошував на тому, що  уклавши Додаткову угоду № 2 до Договору лізингу, на визначених в ній умовах, фактично безоплатно відступлено як право володіння, користування так і право майбутньої вимоги Об`єкта лізингу у Лізингодавця, після того, як відповідач доплатить решту лізингових платежів.
Боржник вчинив Оспорювані майнові дії з безоплатного відчуження майнового права вже в процедурі банкрутства, відповідно, голова боржника Борецький О.О., який прийняв рішення про проведення таких майнових дій, не міг не знати про фінансовий стан боржника і неможливість погашення кредиторських вимог.
Щодо наслідків заміни сторони у Договорі фінансового лізингу, скаржник наголошував на тому, що з положень чинного законодавства та Додаткової угоди № 2 до Договору лізингу чітко вбачається, що після заміни Лізингоодержувача відносини сторін продовжуються, відповідно, Лізингоодержувач має право саме доплатити лізингові платежі, що ще залишились не сплаченими за умовами Договору лізингу та отримати Об`єкт лізингу у власність. При цьому, таке отримання сільськогосподарської техніки у власність для відповідача обійдеться майже на 700 тисяч гривень дешевше, завдяки вже сплаченим боржником платежам. 
Крім того, додатково скаржник наголошував, що спростування Оспорюваних майнових дій є належним способом захисту прав скаржника.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.08.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Ткаченко Б.О., суддів      Гаврилюк О.М., Сулім В.В.
08.09.2025 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді - Сулім В.В., Гаврилюк О.М. подано заяву про самовідвід від розгляду справи № 927/993/22 (927/517/25).
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2025  заяву колегії суддів у складі: головуючого судді - Ткаченка Б.О., суддів  Гаврилюк О.М., Сулім В.В., про самовідвід від розгляду справи №927/993/22(927/517/25)  задоволено.  Матеріали справи №927/993/22(927/517/25) передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою у відповідності до положень      ст. 32 ГПК України.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.09.2025 справу № 927/993/22(927/517/25) за апеляційною скаргою Фермерського господарства "САПФІР К" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 01.08.2025  передано колегії суддів у складі: головуючий суддя - Станік С.Р., судді - Остапенко О.В., Сотніков С.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2025 витребувано справу № 927/993/22 (927/517/25) у Господарського суду Чернігівської області, відкладено вирішення питань стосовно руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2025 відкрито апеляційне провадження у справі № 927/993/22 (927/517/25) за апеляційною скаргою     Фермерського господарства "Сапфір К" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 01.08.2025, розгляд справи призначено на 04.11.2025. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2025 заяву Фермерского господарства "Сапфір- М.М." про участь у судовому засіданні, яке призначено на 04.11.2025 об 14 год 15 хв. у справі №927/993/22 (927/517/25)  в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів- задоволено. 
Відповідно до статті 64 Конституції України права громадян на звернення до суду та отримання правничої допомоги не можуть бути обмежені, а мають реалізовуватися з урахуванням умов існуючого воєнного стану.
Таким чином, оскільки судова система має забезпечувати дотримання права на доступ до правосуддя і здійснення такого правосуддя, з метою дотримання прав учасників справи на участь у судовому засіданні та забезпечення права на справедливий суд, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, з метою всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи у розумні строки, колегія суддів дійшла висновку розглянути справу у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання
В судове засідання 04.11.2025 з?явився представник скаржника - Фермерського господарства "Сапфір К", який підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення, яким  спростувати майнові дії, вчинені Фермерським господарством "Сапфір-М.М." (код: 35274787) та Фермерським господарством "Сапфір К" (код: 45062334) шодо відступлення статусу Лізингоодержувача без компенсації сплачених лізингових платежів. Стягнути з Фермерського господарства "Сапфір К" (код: 45062334) на користь Фермерського господарства "Сапфір-М.М." (код: 35274787) 611 268,55 грн. у якості компенсації сплачених лізингових платежів.
Інші учасники справи своїх представників в судове засідання не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Ч.12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України  встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представники учасників справи, що не з`явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні.
Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка представників учасників справи у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи,    у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду апеляційної скарги - відсутні.
Від інших учасників справи відзиви на апеляційну скаргу не надходили, проте, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України). 

 Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як підтверджується наявними матеріалами справи,  і що вірно встановлено судом першої інстанції і перевірено судом апеляційної інстанції, Фермерське господарство "САПФІР-М.М." зареєстроване в якості суб`єкта господарювання 26.05.2008, про що у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесені відомості за № 10441020000000379.
Фермерське господарство "САПФІР К" зареєстроване в якості суб`єкта господарювання 26.12.2022, про що у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесені відомості за № 1008841020000004399.
Як вбачається з матеріалів справи, 13.12.2021 між ТОВ "ОТП Лізинг" (Лізингодавець) та ФГ "САПФІР-М.М." (Лізингоодержувач) був укладений Договір фінансового лізингу № 12177-SME-FL, за умовами якого (з урахуванням Додаткової угоди № 1 від 22.12.2021) Об`єктом Лізингу є навантажувач Manitou MLT-X 1035 100 LT LSU, вживаний 1 (одна) одиниця.
Характеристики:
двигун: дизель Perkins 1104D-44 TA 101 к.с. / 74.5 кВт
трансмісія: гідромеханічна; 4 вперед, 4 назад
максимальна вантажопідйомність: 3500 кв
мінімальний радіус розвороту: 3,92 м
найбільша висота підйому ваги: 9,6 м
максимальний виліт стріли: 7,06 м
висота: 2,55 м
ширина: 2,325 м
довжина: 6,285 м
кліренс: 0,44 м
тиск насоса гідросистеми: 250 бар
продуктивність насоса гідросистеми: 110 л/хв
палетні вила: +
система "Autoclean": +
кондиціонер: +
акумулятор підвищеної ємкості 12V-145AH-1000A: +
автомагнітола: +
ківш зерновий СВА2500: +
Продавець (Постачальник) Об`єкту Лізингу: ТОВ "АБА "АСТРА"; код 30050930; 08162, смт. Чабани, Київська обл., вул. Машинобудівників, 5а.
Строк лізингу: 48 місяців.
Дата передачі Об`єкта Лізингу: протягом 5 (п`яти) робочих днів з дня отримання Об`єкта Лізингу Лізингодавцем від Продавця.
Загальна вартість Об`єкта Лізингу, що передається за Договором, на момент укладення Договору становить 1    652    958,72 (один мільйон шістсот п`ятдесят дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят вісім гривень сімдесят дві копійки) гривень, в т.ч. ПДВ.
Лізингоодержувач сплачує Лізингодавцю Лізингові платежі, а також вартість послуг за організацію фінансування, відповідно до Загальних Умов та Графіку, наведеному в розділі 3 індивідуальної частини Договору.
Всі такі платежі виконуються в розмірі та у Дату Платежу, а також у спосіб та на умовах, вказаних для відповідного платежу у Загальних Умовах, Графіку, рахунках виставлених Лізингодавцем та інших Документах Лізингу, в залежності від випадку, та з урахуванням змін, що можуть відбуватись відповідно до положень Документів Лізингу.
Договір складено та підписано Сторонами українською мовою, в трьох примірниках: два примірники для Лізингодавця та один примірник для Лізингоодержувача, причому всі примірники мають однакову юридичну силу.
Цей Договір укладений відповідно до ст. 3 Господарського кодексу України між суб`єктами господарювання виключно для здійснення своєї господарської діяльності. Лізингоодержувач підтвердив, що всі лізингові платежі та/або інші платежі, які передбачені цим Договором, здійснюються за кошти отримані Лізингоодержувачем від ведення ним господарської (підприємницької) діяльності.
Вартість Об`єкта Лізингу - 1    652    958,72 грн, в т.ч. ПДВ.
Вартість послуг за організацію фінансування до 22.12.2021 - 32    733,00 грн, в т.ч. ПДВ.
Авансовий платіж № 1 в т.ч. ПДВ: до 22.12.2021 в сумі 151    024,50 грн,
Авансовий платіж № 2 в т.ч. ПДВ: до 22.12.2021 в сумі 421    808,65 грн.
Також сторони погодили суми періодичних лізингових платежів та графік їх внесення.
Згідно Загальних умов до договору фінансового лізингу строк користування Лізингоодержувачем Об`єктом Лізингу (строк лізингу) складається з періодів (місяців) лізингу та зазначається в індивідуальній частині Договору. Строк лізингу починається з дати підписання Сторонами Акту Приймання-Передачі Об`єкта Лізингу, але в будь-якому випадку не може бути менше 1 (одного) року від дати підписання сторонами Акту Приймання-Передачі Об`єкта Лізингу.
Приймання Лізингоодержувачем Об`єкта Лізингу в лізинг оформляється шляхом складання Акту Приймання-Передачі, що підтверджує якість, комплектність, справність, належний стан Об`єкта Лізингу і відповідність Об`єкта Лізингу техніко-економічним показникам, встановленим Лізингоодержувачем, умовам і специфікаціям та умовам Договору.
Як свідчать матеріали справи 22.12.2021 між ТОВ "АГРОБУДІВЕЛЬНИЙ АЛЬЯНС "АСТРА" (Продавець), ТОВ "ОТП ЛІЗИНГ" (Покупець) та ФГ "САПФІР-М.М." (Лізингоодержувач) був складений Акт приймання-передачі до Договору купівлі-продажу № 12177-S від 13.12.2021, згідно якого Продавець передав, а Покупець прийняв товар - телескопічний навантажувач Manitou MLT-X 1035 100 LT LSU, вживаний, 2018 року виготовлення, серійний № MAN00000L00999115 вартістю 1    652    958,72 грн з ПДВ.
Покупець набуває товар у повну і необмежену власність з метою його передачі Лізингоодержувачу у фінансовий лізинг відповідно до Договору фінансового лізингу № 12177-SME-FL від 13.12.2021.
Лізингоодержувач підтвердив, що товар відповідає всім його вимогам та не має будь-яких претензій щодо товару.
Разом з товаром передається сервісна книжка.
Зауваження відсутні.
Факт отримання Покупцем товару від Продавця підтверджується також видатковою накладною № 0000130914 від 22.12.2021.
Згідно видаткової накладної № 55710 від 22.12.2021 Об`єкт Лізингу був отриманий позивачем від ТОВ "ОТП ЛІЗИНГ".
08 лютого 2023 року між ТОВ "ОТП ЛІЗИНГ" (Лізингодавець), ФГ "САПФІР-М.М." (Колишній Лізингоодержувач) та ФГ "САПФІР К" (Лізингоодержувач) була укладена Додаткова угода № 2 до Договору фінансового лізингу № 12177-SME-FL від 13.12.2021, згідно якої:
керуючись ст. 520-522 Цивільного кодексу України сторони домовились замінити в Договорі Лізингоодержувача з ФГ "САПФІР-М.М." на ФГ "САПФІР К", на що Лізингодавець надає свою згоду шляхом укладення цієї Додаткової угоди;
з моменту укладення даної Додаткової угоди ФГ "САПФІР К" стає Лізингоодержувачем за Договором і до нього переходять всі права та обов`язки Лізингоодержувача, що передбачені Договором, а у Лізингодавця виникають права вимоги за Договором до цього Лізингоодержувача. При цьому, Лізингоодержувач має право висунути проти вимог Лізингодавця всі заперечення Лізингодавця ґрунтуються на відносинах між Лізингодавцем та Колишнім Лізингоодержувачем за Договором;
з моменту укладення даної Додаткової угоди у Колишнього Лізингоодержувача припиняються усі права та обов`язки як Лізингоодержувача, що передбачені Договором, а у Лізингодавця припиняються усі права вимоги за Договором до Колишнього Лізингоодержувача.
Колишній Лізингоодержувач зобов`язався передати Лізингоодержувачу не пізніше дати укладення цієї Додаткової угоди засвідчені підписом уповноваженої особи та власною печаткою копії наступних документів, що підтверджують дійсність вимог Лізингодавця за Договором:
Оригінал Договору,
Додаткову угоду № 1 від 22.12.2021 до Договору,
Інші обумовлені Договором додатки та документи, надання яких залежить від Колишнього Лізингоодержувача (в т.ч. Акти приймання-передачі Об`єкта Лізингу тощо);
Колишній Лізингоодержувач зобов`язався передати Лізингоодержувачу за Актом не пізніше дати укладення цієї Додаткової угоди:
Об`єкт Лізингу у повному обсязі у т.ч. й комплектуючі частини (за наявності),
Документи на Об`єкт Лізингу, які не пов`язані безпосередньо із особою Колишнього Лізингоодержувача;
всі терміни та поняття, що використовуються в цій Додатковій угоді, мають ті ж значення, що й в Договорі;
ця Додаткова угода набирає чинності з дати її підписання уповноваженими представниками обох Сторін і є невід`ємною частиною Договору;
цю Додаткову угоду складено у трьох примірниках українською мовою, один примірник надається Лізингоодержувачу, та два примірника надаються Лізингодавцю;
всі умови Договору застосовуються в тій мірі, що не суперечить умовам цієї Додаткової угоди. У випадках протиріччя положень цієї Додаткової угоди та Договору застосовуються положення Додаткової угоди, якщо інше не передбачено умовами цієї Додаткової угоди;
сторони гарантують, що їхні представники підписали цю Додаткову угоду власноручно, є належним чином уповноважені та отримані всі необхідні дозволи та погодження, передбачені статутними документами та рішеннями вищого органу управління для укладення цієї Додаткової угоди.
Згідно банківської виписки АТ "СЕНС БАНК" (рахунок IBAN UA653003460000026001096646701) 21.12.2021 відбулось перерахування Позивачем грошових коштів в сумі 605    566,15 грн на користь ТОВ "ОТП ЛІЗИНГ", у т.ч.:
платіжний документ № 980 на суму 32    733,00 грн, призначення платежу "Оплата послуги за організацію фінансування зг. рах. №68933 від 20.12.21р. (догов. фл №12177-SME-FL від 13.12.21р) ПДВ 20% 5455,5 грн.",
платіжний документ № 981 на суму 151    024,50 грн, призначення платежу "Авансовий платіж №1 відшкод. частини вартості Об`єкту лізингу зг. гр. №1, зг. рах. №68931 від 20.12.21р. (догов. фл №12177-SME-FL від 13.12.21р) у т.ч. ПДВ 20%",
платіжний документ № 979 на суму 421    808,65 грн, призначення платежу "Авансовий платіж №2 відшкод. частини вартості Об`єкту лізингу зг. гр. №1, зг. рах. №68932 від 20.12.21р. (догов. фл №12177-SME-FL від 13.12.21р) у т.ч. ПДВ 20%"
Також згідно банківської виписки АТ КБ "ПриватБанк" (рахунок IBAN UA373052990000026001005104323) Позивач здійсни наступні перерахування грошових коштів на рахунок ТОВ "ОТП ЛІЗИНГ":
24.01.2022 - 19    233,12 грн, призначення платежу "Оплата за Відшкодування частини вартості Предмета лізингу зг",
11.08.2022 - 73    268,99 грн, призначення платежу "Оплата за відшкодування частини вартості Предмета лізингу зг".
Загалом Позивачем здійснено перерахування грошових коштів на користь ТОВ "ОТП ЛІЗИНГ" в загальній сумі 698    068,26 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, спори стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, з урахуванням меж апеляційного оскарження, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд    дійшов наступних висновків.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
Для виконання вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Водночас 17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу та змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Аналогічний підхід до стандарту доказування "вірогідність доказів" висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі №923/875/19, від 25.06.2020 у справі №924/233/18.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що розгляд даної справи здійснюється в порядку, передбаченому нормами Господарського процесуального кодексу України, відповідно, і оцінка доказів у ній здійснюватиметься через призму такого стандарту доказування, як "баланс вірогідностей" .
Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи п вилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, з урахуванням її меж, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд  дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, спори стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
Згідно абзацу третього частини 2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства - господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.
Таким чином, розгляд усіх майнових спорів, які стосуються майна боржника (щодо майна боржника) у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.02.2020 у справі №918/335/17 (провадження №12-160гс19).
Отже, статтею 7 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено концентрацію розгляду господарським судом у межах справи про банкрутство всіх майнових спорів за участю боржника незалежно від того, якою стороною спору він є (відповідачем чи позивачем) і це вимоги до боржника або позови самого боржника.
Згідно ст. 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.
За змістом ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", фінансовий лізинг - вид правових відносин, за якими лізингодавець зобов`язується відповідно до договору фінансового лізингу на строк та за плату, визначені таким договором, передати лізингоодержувачу у володіння та користування як об`єкт фінансового лізингу майно, що належить лізингодавцю на праві власності та набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем, або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, та які передбачають наявність хоча б однієї з ознак фінансового лізингу, встановлених цим Законом.
У відповідності з ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг", порядок та умови набуття лізингоодержувачем об`єкта фінансового лізингу у власність визначаються договором фінансового лізингу або зазначеним у такому договорі окремим договором купівлі-продажу (викупу) об`єкта фінансового лізингу, або іншим договором, визначеним договором фінансового лізингу.
Лізингоодержувач має право набути у власність об`єкт фінансового лізингу за умови належного, повного та безумовного виконання лізингоодержувачем своїх зобов`язань за договором фінансового лізингу, у тому числі із сплати лізингових та інших платежів, а також неустойки (штрафу, пені), якщо інше не передбачено таким договором.
Якщо сторони договору фінансового лізингу уклали договір купівлі-продажу (викупу) об`єкта фінансового лізингу, право власності на об`єкт фінансового лізингу переходить до лізингоодержувача у разі та з моменту сплати ним визначеної таким договором ціни, якщо інше не передбачено таким договором.
Об`єкт фінансового лізингу не може бути включений до складу ліквідаційної маси у разі визнання лізингоодержувача банкрутом у випадках та порядку, встановлених Кодексом України з процедур банкрутства.
Лізингодавець до підписання договору фінансового лізингу зобов`язаний попередити лізингоодержувача про всі права третіх осіб на об`єкт фінансового лізингу, а також повинен у письмовій формі повідомляти лізингоодержувача про виникнення та всі зміни таких прав протягом строку дії договору фінансового лізингу.
Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
При цьому, положеннями ст. 520, 522 Цивільного кодексу України визначено, що боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
Новий боржник у зобов`язанні має право висунути проти вимоги кредитора всі заперечення, що ґрунтуються на відносинах між кредитором і первісним боржником.
Банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано Кодексом України з процедур банкрутства, який визначає особливості провадження у справах про банкрутство, тобто є спеціальним та має пріоритет у застосуванні при розгляді цих справ порівняно з іншими нормами законодавства.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (висновки, сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18).
Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)).
У рішенні від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" ЄСПЛ зазначав, що засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.
Насамперед це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні спеціальних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.
Розгляд та захист порушених справ у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження. Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.
До таких засобів віднесено інститут визнання недійсними правочинів боржника та спростування майнових дій боржника у межах справи про банкрутство, закріплений у статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства, який є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності.
Вказана норма направлена на захист прав та інтересів кредиторів та створює умови для максимально можливого задоволення грошових вимог за рахунок майна боржника.
Згідно ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів, з таких підстав (ч. 1):
боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;
боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;
боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;
боржник оплатив іншій особі або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна;
боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.
Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав (ч. 2):
боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;
боржник уклав договір із заінтересованою особою;
боржник уклав договір дарування.
У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, сторона за таким правочином зобов`язана повернути боржнику майно, яке вона отримала від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.
За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд ухвалює рішення.
Особи, які вчинили, погодили правочини або вчинили майнові дії, визначені частинами першою і другою цієї статті, несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у межах суми завданих боржнику такими майновими діями збитків.
Верховний Суд у складі суддів судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 28.10.2021 у справі № 911/1012/13 зауважив, що на відміну від вимог ЦК України та ГК України, законодавство про банкрутство (стаття 42 Кодексу України з процедур банкрутства) не визначає вимоги до укладеного правочину, а врегульовує спеціальні правила та процедуру визнання недійсними правочинів, укладених боржником, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, та містить спеціальні положення щодо строків (сумнівного періоду протягом якого боржник вчиняє правочини), суб`єктів (осіб які мають ініціювати право визнання договорів недійсними) і переліку підстав, за наявності яких можна визнавати правочини недійсними.
Верховний Суд також неодноразово зазначав, що з огляду на сферу регулювання законодавства про банкрутство, загалом і за змістом вищевказаних норм, вони є спеціальними щодо загальних, установлених ЦК України, підстав для визнання правочинів недійсними. Тобто ці норми передбачають додаткові, спеціальні підстави для визнання правочинів недійсними, які характерні виключно для правовідносин, що виникають між боржником і кредитором у процесі відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом, та особливі наслідки задоволення вимог, заявлених в порядку норм законодавства про банкрутство (зокрема, постанови від 05.04.2023 у справі № 906/43/22 (906/459/22), від 05.03.2024 у справі № 910/4091/22 (910/363/23) від 16.05.2024 у справі № 925/1577/20(925/291/23)).
Інститут спростування майнових дій боржника був закріплений положеннями статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та повернутий законодавцем в процедури банкрутства Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 2971-IX від 20.03.2023, що свідчить, зокрема, про його необхідність та ефективність у питанні захисту прав та інтересів кредиторів та боржника.
Ні Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ні Кодекс України з процедур банкрутства не містять визначення майнових дій, вчинених боржником, проте, Верховний Суд, застосовуючи положення статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" неодноразово надавав пояснення майновим діям боржника в розумінні процедур банкрутства.
Так, зокрема:
- у постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 30.10.2019 у справі № 910/7827/17 вказано, що майнові дії боржника - це вид юридичних дій, як-то вчинки, що здійснені боржником або від імені боржника і мають матеріальний вираз у формі документу будь-якого правочину (угоди, договору), розпорядчого документу, акту, пов`язаного з волевиявленням боржника як суб`єкта правовідносин на відчуження майнових активів боржника або відмову від них;
- у постанові Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 908/1305/15-г суд вказав, що під майновими діями боржника, в контексті положень статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", слід розуміти юридичні дії, які є підставою для виникнення, зміни, припинення правовідносин, зокрема, виконання боржником зобов`язань за вже укладеним до початку відповідного року правочином (договором) на шкоду власним інтересам або інтересам інших кредиторів, виконання зобов`язання раніше встановленого строку (терміну), відмови від власних майнових вимог, сплати коштів кредитору або прийняття майна в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна, тощо;
- спростування майнових дій виступає як заперечення, відхилення, оспорення фактичних даних чи обставин, що визначають правомірність майнових дій боржника, та може мати форму визнання недійсними (незаконними, нечинними) дій боржника, які вчинені щодо розпорядження його майном на підставі рішень власника або його органів управління (керівника боржника, власника боржника, загальних зборів боржника тощо). Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 13.02.2019 у справі № 04/01/5026/1089/2011.
За подібного правового регулювання інституту спростування майнових дій боржника Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та Кодексом України з процедур банкрутства, з огляду на мету та цілі процедур банкрутства, суд апеляційної інстанції, як і суд першої інстанції, враховує наведені вище висновки щодо визначення поняття "майнових дій боржника".
Згідно з частинами другою та третьою статті 13 Цивільного кодексу України, при здійсненні своїх прав особа, зокрема, зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.
Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).
Верховний Суд у постанові від 25.10.2023 у справі № 910/20146/20 (910/9531/22) зазначив, що у силу закону майно юридичної особи фактично є способом забезпечення майбутніх зобов`язань боржника перед третіми особами-кредиторами.
За загальним правилом майнова сутність господарювання полягає у відносно еквівалентному обміні матеріальними цінностями задля забезпечення росту у суб`єкта господарювання виробництва товарів, надання послуг. Таким чином навмисне зменшення майнової основи суб`єкта господарювання без наявності підстав вважати, що таке зменшення буде компенсовано відносно рівним еквівалентом з боку контрагента, знижує можливість такого суб`єкта відповідати перед своїми кредиторами належним йому майном, що і виступає безпосередньою ознакою фраудаторності та її економічною сутністю. При цьому поява у майбутньому кредиторів у справі про банкрутство не впливає на економічну сутність фраудаторного правочину і не міняє фраудаторної природи такого правочину. (див. пункти 86, 87 постанови Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 902/858/15).
Верховний Суд звернув увагу, що добросовісність та розумність як принципи цивільного обороту (стаття 3 ЦК України) мають лежати в основі дій/бездіяльності всіх учасників обороту. Діяльність у підприємницькій сфері за загальним правилом має бути спрямована на отримання правомірного прибутку учасниками господарських відносин. Усі учасники господарських відносин повинні ухилятися від здійснення дій, що очевидно спрямовані на іншу мету, зокрема, виведення активів вже неплатоспроможного учасника господарського обороту. Таке виведення активів може здійснюватися шляхом безпосереднього очевидно нееквівалентного продажу/обміну майна особи, при якому здійснюється несправедливе зменшення майна особи як основи господарювання, так і шляхом набуття обов`язків шляхом укладення договору поруки за боргами третіх осіб, які є формально самостійними учасниками господарського обороту.
Фраудаторним може виявитися будь - який правочин між учасниками цивільних правовідносин, майнові дії боржника, які вчинені на шкоду кредиторам. Отже, такий правочин може бути визнаний недійсним, відповідна майнова дія може бути спростована в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 КУзПБ на підставі пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України як такі, що вчинені всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої статті 13 ЦК України з підстав недопустимості зловживання правом.
Як підтверджується наявними матеріалами справи, позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просить спростувати майнові дії, вчинені ФГ "САПФІР-М.М." та ФГ "САПФІР К" щодо відступлення статусу Лізингоодержувача (заміни сторони) за Договором фінансового лізингу № 12177-SME-FL від 13.12.2021 із ТОВ "ОТП Лізинг" без компенсації сплачених лізингових платежів, а також стягнути з ФГ "САПФІР К" на користь ФГ "САПФІР-М.М." 698    068,26 грн (розмір сплачених Позивачем лізингових платежів) як наслідок спростування відповідних майнових дій боржника.
В обґрунтування заявленого позову позивач наголошував, що майнові дії боржника щодо заміни Лізингоодержувача в Договорі фінансового лізингу № 12177-SME-FL від 13.12.2021 є такими, що підлягають спростуванню (в т.ч. фраудаторними), з тих підстав, що вони були вчинені на користь пов`язаної з боржником особи без компенсації коштів, сплачених боржником за Договором, тобто на безоплатній основі, були спрямовані на зменшення активів боржника та вчинялися із так званим "використанням права на зло".
Позивач, сплативши 698  068,26 грн за договором лізингу, права та обов`язки за яким було відступлено відповідачу, не отримав жодної компенсації за відступлені майнові права натомість Відповідач (заінтересована особа відносно позивача) отримав майнові права за договором лізингу, які надавали йому можливість отримати право власності на об`єкт лізингу за компенсацію, що на 698    068,26 грн нижче договірної вартості цього об`єкту лізингу.      
Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується з наведеними доводами скаржника, з огляду на наступне.   
Так, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та обрав спеціальний спосіб їх захисту, передбачений ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства - спростування майнових дій боржника. В той же час, позивачем ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не доведено, яке саме положення ст. 42 вказаного Кодексу  свідчить про наявність правових підстав для спростування таких дій боржника. 
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить спростувати майнові дії боржника з таких підстав:
боржник відмовився від власних майнових вимог;
боржник уклав договір із заінтересованою особою.
В свою чергу, такі підстави передбачені ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства для визнання недійсними господарським судом правочинів, вчинених боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство.
Проте, оскільки заміна лізингоодержувача з ФГ "САПФІР-М.М." на ФГ "САПФІР К" відбулась 08.02.2023, тобто вже після відкриття провадження у справі про банкрутство позивача, суд може надати оцінку щодо наявності підстав для спростування майнових дій боржника, якщо вони підпадають лише під ознаки передбачені ч. 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.
Проте, суд апеляційної інстанції зазначає, що оспорювані дії боржника не підпадають під жодну підставу, визначену ч. 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі. 
Також, на момент переведення боргу у позивача були лише права володіння та користування об`єктом фінансового лізингу, а право власності належало лізингодавцю. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг", у лізингоодержувача виникає право набути у власність об`єкт фінансового лізингу лише за умови належного, повного та безумовного виконання лізингоодержувачем своїх зобов`язань за договором фінансового лізингу.   
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що внаслідок укладення додаткової угоди № 2 від 08.02.2023 до договору фінансового лізингу від 13.12.2021 відповідач не отримав майнових прав на отримання у власність об`єкта лізингу. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі. 
Згідно ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Отже, дії спрямовані на заміну лізингоодержувача з ФГ "САПФІР-М.М." на ФГ "САПФІР К" зафіксовані в одному документі - договорі, вчиненому у письмовій формі.
Зі змісту додаткової угоди № 2 від 08.02.2023 до договору фінансового лізингу від 13.12.2021 не вбачається, що відповідач отримав будь - які права на грошові кошти в розмірі 698    068,26 грн (розмір сплачених позивачем лізингових платежів).
Вказаною додатковою угодою передбачено, що з моменту її укладення ФГ "САПФІР К" стає лізингоодержувачем за Договором і до нього переходять всі права та обов`язки лізингоодержувача, що передбачені Договором, а у лізингодавця виникають права вимоги за Договором до цього лізингоодержувача. З моменту укладення даної додаткової угоди у колишнього лізингоодержувача припиняються усі права та обов`язки як лізингоодержувача, що передбачені договором, а у лізингодавця припиняються усі права вимоги за Договором до колишнього лізингоодержувача.
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що даною додатковою угодою не було передбачено, що сплачені позивачем лізингові платежі в розмірі 698  068,26 грн, зараховуються в рахунок сплати лізингових платежів відповідача. Тому у ФГ "САПФІР К" виникли зобов`язання по сплаті передбачених договором фінансового лізингу лізингових та інших платежів в повному обсязі.  Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі. 
З урахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про спростування майнових дій, вчинених Фермерським господарством "САПФІР-М.М." та Фермерським господарством "САПФІР К" щодо відступлення статусу Лізингоодержувача (заміни сторони) за Договором фінансового лізингу № 12177-SME-FL від 13.12.2021 із ТОВ "ОТП Лізинг" без компенсації сплачених лізингових платежів - задоволенню не підлягають. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі. 
Крім того, суд першої інстанції вірно зауважив, що зважаючи на зміст додаткової угоди № 2 від 08.02.2023 до договору фінансового лізингу від 13.12.2021, позивач не позбавлений права звернутися з вимогою до ТОВ "ОТП Лізинг" про повернення останнім грошових коштів в розмірі 698  068,26 грн відповідно до положень ч. 1, 2, п. 3 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України. 
Отже, вищенаведені та усі інші доводи, посилання та обгрунтування учасників справи судом апеляційної інстанції враховані при вирішенні спору, доводи скаржника    є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та висновків суду апеляційної інстанції у даній постанові щодо спірних правовідносин учасників справи, з урахуванням меж апеляційного оскарження, а судом першої інстанції, в свою чергу, надано належну оцінку усім наявним у справі доказам та правовідносинам учасників справи та ухвалено обґрунтоване рішення у оскаржуваній скаржником частині у відповідності до ст. 86    Господарського процесуального кодексу України, яким  відмовлено у задоволенні позовних вимог про спростування майнових дій, вчинених Фермерським господарством "САПФІР-М.М." та Фермерським господарством "САПФІР К" щодо відступлення статусу Лізингоодержувача (заміни сторони) за Договором фінансового лізингу № 12177-SME-FL від 13.12.2021 із ТОВ "ОТП Лізинг" без компенсації сплачених лізингових платежів. В решті відмовлених вимог (щодо стягнення з Фермерського господарства "САПФІР К" на користь Фермерського господарства "САПФІР-М.М." 698    068,26 грн заборгованості (компенсації сплачених лізингових платежів)) рішення суду першої інстанції скаржником у даному апеляційному провадженні не оскаржувалось. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що    учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, з урахуванням меж апеляційного оскарження.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.        
Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.    (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.    Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в  рішенні суду першої інстанції в оскаржуваній скаржником частині, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній скаржником частині ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення, за наведених скаржником доводів апеляційної скарги, з урахуванням її меж.

Розподіл судових витрат
Судовий збір розподіляється відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України та покладається на скаржника.
Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд,-

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Сапфір К" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 01.08.2025 у справі № 927/933/22 (927/517/25) - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 01.08.2025 у справі № 927/933/22 (927/517/25)  -         залишити без змін.
3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за скаржником.
4. Матеріали справи №927/933/22 (927/517/25)  повернути до Господарського суду Чернігівської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення    і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.
Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено та підписано: 25.11.2025.

Головуючий суддя                                                                      С.Р. Станік 

Судді                                                                                О.М. Остапенко

                                                                                С.В. Сотніков