ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2025 року
м. Київ

справа № 569/2045/24

провадження № 61-15375св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач -ОСОБА_1 , 
відповідач - Управління освіти виконавчого комітету Рівненської міської ради Рівненської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 травня 2024 року у складі судді Левчука О. В. та постанову Рівненського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Хилевича С. В., Боймиструка С. В., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2024 року в ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління освіти виконавчого комітету Рівненської міської ради Рівненської області (далі - Управління освіти міськвиконкому) про скасування наказу, поновлення на роботі, зобов`язання виплатити грошову компенсацію за невикористані дні відпустки та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами укладеного між сторонами контракту від 10 жовтня 2019 року вона до 02 червня 2021 року обіймала посаду директора Закладу дошкільної освіти (ясел-садка) № 4 художньо-естетичного напрямку Рівненської міської ради (далі - ЗДО Ясла-садок). 
26 травня 2021 її під підпис було ознайомлено з наказом Управління освіти міськвиконкому від того ж дня № 316 «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » на підставі пункту 8 частини першої статті 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням умов контракту та чинного законодавства. Не погодившись із цим наказом, вона оскаржила його у судовому порядку. 
У провадженні Рівненського міського суду Рівненської області перебувала справа № 569/12391/21 за її позовом до Управління освіти міськвиконкому про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за наслідками розгляду якої 06 грудня 2021 року відмовлено у задоволенні позову. 
Згодом, 22 листопада 2022 року, постановою Рівненського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 грудня 2021 року скасовано й ухвалено нове, яким визнано незаконним і скасовано наказ Управління освіти міськвиконкому «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » від 26 травня 2021 року № 316. Поновлено її на посаді директора ЗДО Ясла-садок з 03 червня 2021 року, стягнуто з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу по дату ухвалення рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 331 895,2 грн, стягнуто з Управління освіти міськвиконкому на її користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн, а у решті позовних вимог відмовлено. 
На виконання постанови апеляційного суду відповідачем було прийнято наказ від 24 листопада 2022 року № 88-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », відповідно до пункту 2 якого її поновлено на посаді з 03 червня 2021 року. Згідно з пунктом 3 наказу від 24 листопада 2022 року № 88-к за поновленим працівником зберігаються умови праці згідно з чинним законодавством та контрактом від 10 жовтня 2019 року.
Звертала увагу, що до звільнення із займаної посади директора ЗДО Ясла-садок наказом відповідача від 26 травня 2021 року вона була членом первинної профспілкової організації ЗДО Ясла-садок, сплачувала профспілкові внески, про що свідчать відрахування із заробітної плати у розмірі 1 процента. Натомість з огляду на письмову відповідь Рівненської міської організації профспілки працівників від 03 листопада 2023 року № 01-09 після поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді директора ЗДО Ясла-садок наказом роботодавця від 24 листопада 2022 року № 884-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » її членство у профспілці всупереч вимог чинного законодавства України не було автоматично поновлено, що є порушенням трудового законодавства.
У подальшому, 30 серпня 2023 року, касаційну скаргу Управління освіти міськвиконкому Верховним Судом задоволено, постанову Рівненського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року скасовано, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 грудня 2021 року залишено в силі.
Вважає, що з 26 листопада 2022 року, тобто з дня фактичного виходу на роботу після поновлення її на посаді з 03 червня 2021 року, і по день виходу у чергову щорічну відпустку з 04 вересня 2023 року до 22 вересня 2023 року вона сумлінно виконувала покладені на неї обов`язки директора ЗДО Ясла-садок. Саме у період перебування у черговій щорічній відпустці згідно з наказом Управління освіти міськвиконкому від 23 серпня 2023 року № 648-к «Про надання відпустки ОСОБА_1 » їй з офіційного сайту «Судова влада України» стало відомо про існування постанови Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі № 569/12193/21. Під час перебування у щорічній відпустці через отриману травму за станом здоров`я лікарями ортопедами-травматологами для неї було надано медичні висновки про непрацездатність з 23 вересня 2023 року по 02 жовтня 2023 року і з 02 жовтня 2023 року по 13 жовтня 2023 року.
Згодом на її зарплатну картку у Aкціонерному товаристві комерційному банку (далі - АТ КБ) «ПриватБанк» надійшла транзакція від 27 вересня 2023 року на суму 3 444,89 грн, призначення платежу: зарплата з коментарем платежу - «Відпускні». По закриттю медичного висновку про непрацездатність у перший же робочий день 16 жовтня 2023 року вона прибула на своє робоче місце до ЗДО Ясла-садок та виявила там новопризначеного директора закладу. Управління освіти міськвиконкому у будь-який комунікаційний спосіб не повідомило її про фактичне звільнення під час її непрацездатності, необхідність передання документів та звільнення робочого кабінету, не видало на руки у день звільнення трудову книжку, не провело відповідні повні розрахунки, зокрема, не виплатило грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки, не оплатило лікарняний. Вона отримала під підпис 28 жовтня 2023 року копію наказу роботодавця від 21 вересня 2023 року № 758-к «Про виплату компенсації за невикористані дні відпустки ОСОБА_1 », а трудову книжку серії НОМЕР_1 нею отримано 28 грудня 2023 року.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд скасувати наказ про її звільнення, поновити її на роботі, зобов`язати відповідача виплатити грошову компенсацію за невикористані дні відпустки та компенсувати їй моральну шкоду у розмірі 12 000 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02 травня 2024 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління освіти міськвиконкому про скасування наказу, поновлення на роботі, зобов`язання виплатити грошову компенсацію за невикористані дні відпустки та стягнення моральної шкоди відмовлено.

Судові рішення мотивовано відсутністю правових і фактичних підстав для задоволення вимог позивача, оскільки постановою Верховного Суду у справі № 569/12391/21 встановлено правильність рішення суду першої інстанції у цій справі щодо відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову про поновлення на роботі і залишено його без змін, тоді як постанову Рівненського апеляційного суду, якою поновлено на посаді ОСОБА_1 та стягнуто із відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, - скасовано.
Отже, касаційним судом констатовано факт правомірності припинення трудових відносин ОСОБА_1 і Управління освіти міськвиконкому відповідно до наказу від 26 травня 2021 року № 316 «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » на підставі пункту 8 частини першої статті 38 КЗпП України, а саме у зв`язку з порушенням працівником умов контракту і чинного законодавства.
Оскільки суб`єктивні права позивача на працю у спірних правовідносинах не порушуються роботодавцем, тому у задоволенні вимог ОСОБА_1 про скасування наказу, поновлення на роботі, зобов`язання виплатити грошову компенсацію за невикористані дні відпустки та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2024 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Рівненського міського суду Рівненської області 
від 02 травня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що роботодавцем не було дотримано її прав, як робітника, після поновлення на роботі на підставі постанови Рівненського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року у справі № 569/12391/21, а саме не було збережено її умов праці, не було правильно розраховано кількість днів відпустки, тощо. Суди не звернули належної уваги на те, що її було звільнено у період непрацезданості, без погодження з профспілковим комітеом, членом якого вона є.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2025 року Управління освіти міськвиконкому подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що викладені в ній доводи є безпідставними й не впливають на правильність оскаржуваних судових рішень, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 

19 лютого 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц, 
від 08 вересня 2023 року у справі № 593/1156/21, від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 5 ЦПК України перебачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Отже особа, яка звернулася до суду з відповідними позовними вимогами повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси особи безпосередньо порушені відповідачем (відповідачами), і які майнові права особи буде захищено та відновлено у разі задоволення позову.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що трудові правовідносини сторін правомірно припинилися 26 травня 2021 року на підставі наказу Управління освіти міськвиконкому № 316 «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » на підставі пункту 8 частини першої статті 38 КЗпП України та законність такого звільнення було підтверджено у цивільній справі № 569/12391/21, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильно висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги з посиланням на недотримання роботодавцем її трудових прав не заслуговують на увагу, оскільки рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 грудня 2021 року у справі № 569/12391/21, яке було залишене в силі Верховним Судом, було встановлено законність розірвання між сторонами трудових відносин, тобто, фактично, ОСОБА_1 не мала б бути поновлена на роботі, оскільки її звільнення було законним, а тому безпідставними є її посилання на порушення Управлінням освіти міськвиконкому її трудових прав.

Щодо доводів заявника про неправильне нарахування роботодавцем відпускних, то вони були перевірені й апеляційним судом та їм була надана належна правова оцінка.

Так, судом апеляційної інстанції правильно вказано, що відповідно до статті 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 року № 346 «Про затвердження Порядку надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним працівникам закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам» передбачено, що тривалість щорічної основної відпустки директора закладу дошкільної освіти становить 42 календарних дні.

3 03 червня 2021 року позивача було поновлено на роботі відповідно до наказу від 24 листопада 2022 року № 884-к. Отже, обчислення періоду, який надає право на щорічну основну відпустку, починається з дня, з якого визначено поновлення на роботі ОСОБА_1 , а саме з 03 червня 2021 року.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 8 Закону України «Про відпустки» щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається працівникам з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою.

За пунктом 1 частини другої статті 9 Закону України «Про відпустки» та відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 27 січня 2011 року № 14/13/116-11 до стажу роботи, що дає право на щорічні додаткові відпустки зараховуються дні, коли він фактично був зайнятий на роботах з особливим характером праці не менше половини тривалості робочого дня, установленого для працівників цих виробництв, робіт, професій і посад.

Судами було встановлено, що ОСОБА_1 фактично приступила до виконання обов?язків директора з 26 листопада 2022 року. Тому обчислення періоду, що надає право на додаткову відпустку за ненормований робочий день, яка надається відповідно до умов колективного договору, починається саме з 26 листопада 2022 року.

З розрахунку відповідача ОСОБА_1 перевикористано 1 день основної щорічної відпустки та 2 дні додаткової відпустки, а також отримано компенсацію за 8 днів відпустки відповідно до наказу від 21 вересня 2023 року № 758-к «Про виплату компенсації за невикористані дні відпустки». Заперечень проти наданого роботодавцем розрахунку своїх доказів на його спростування позивач не надала, а матеріали справи їх не містять.

Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про відсутність підстав для задоволення вимоги ОСОБА_1 щодо скасування оспорюваного наказу від 21 вересня 2023 року № 758-к «Про виплату компенсації за невикористані дні відпустки ОСОБА_1 » і зобов`язання виплатити грошову компенсацію за невикористані дні відпустки.

Отже, вказані, а також інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та встановленим судом обставинам, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Верховний Суд залишає судові витрати, понесені в суді касаційної інстанції за позивачем, оскільки залишає її касаційну скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 травня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець
І. Ю. Гулейков 
Д. Д. Луспеник