08.12.25
22-ц/812/2139/25

Єдиний унікальний номер судової справи:489/930/21
Номер провадження: 22-ц/812/2139/25 Доповідач в апеляційній інстанції Самчишина Н.В.

Постанова
Іменем України

08 грудня 2025 року м. Миколаїв справа №489/930/21
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Самчишиної Н.В.,
суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання – Богуславською О.М.,
за участі: представника заявника ОСОБА_1 ,
представника Інгульського відділу державної виконавчої служби – Тарасенка К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу Інгульського районного суду м. Миколаєва від 14 жовтня 2025 року, постановлену у приміщенні цього ж суду у складі головуючого судді Коваленка І.В., повний текст якої складено 14 жовтня 2025 року, за скаргою ОСОБА_2 про визнання неправомірною бездіяльність уповноважених осіб Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зобов`язання вчинити певні дії

встановив:

У вересні 2025 року ОСОБА_2 через свого представника – адвоката Петровського Д.О. звернувся до суду зі скаргою, в якій просив:
- визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Шелегей Т.В. у виконавчому провадженні № 65144936, яка полягає у невжитті заходів щодо зняття арешту з усього рухомого і нерухомого майна боржника ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № 65144936 з примусового виконання судового наказу у справі №489/930/21, провадження № 2-н/489/208/21, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва 18 лютого 2021 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- зобов`язати державного виконавця Шелегей Т.В. прийняти постанову про зняття арешту з усього рухомого і нерухомого майна боржника ОСОБА_2 та заборон на його відчуження.
Скаргу мотивував тим, що на виконанні в державного виконавця знаходиться вказаний судовий наказ, на підставі якого відкрито виконавче провадження № 65144936.
01 листопада 2024 року у виконавчому провадженні винесено постанову про арешт майна боржника.
Боржник у 2022 – 2025 роках мав заборгованість зі сплати аліментів у вказаному виконавчому провадженні, яка станом на 30 липня 2025 року погашена. 
При цьому, боржник ніколи не ухилявся від сплати аліментів та щомісячно їх сплачував. Починаючи з грудня 2021 року боржник сплачував по 2512,56 грн, що відповідало судовому наказу на початок виконавчого провадження. Втім, внаслідок власної помилки, не врахував поступове збільшення розміру заробітної плати, продовжував сплачувати аліменти у тому ж розмірі, що і попередньо сплачував. Виявивши наявність заборгованості по аліментам, у грудні 2022 року, листопаді 2024 року та липні 2025 року здійснював збільшені платежі для погашення заборгованості, що відповідно призвело до відсутності заборгованості з липня 2025 року.
В подальшому, боржник належним чином виконує свої обов`язки. У зв`язку із цим, 13 серпня 2025 року боржник звернувся до відділу державної виконавчої служби із заявою про зняття арешту з майна боржника, який не було знято, про що вказано у листі від 13 серпня 2025 року № 104708.
Заявник вказував, що відомості про боржника у Єдиному реєстрі боржників відсутні, його автомобілі знято з розшуку та у нього відсутня заборгованість зі сплати аліментів, що підтверджується відповідями відділу державної виконавчої служби.
З урахуванням наведеного заявник вважав, що внаслідок протиправної бездіяльності посадових осіб органу державної виконавчої служби, яка полягає у не знятті арешту з майна боржника, останній обмежений у користуванні та розпорядженні належним йому рухомим та нерухомим майном, зокрема автомобілями Mitsubishi Outlander, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , Volkswagen Passat, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , та квартирою у АДРЕСА_1 .
Ухвалою Інгульського районного суду м. Миколаєва від 14 жовтня 2025 року скаргу ОСОБА_2 задоволено. 
Визнано противоправною бездіяльність головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шелегей Т. В. у невжитті заходів із зняття арешту з майна боржника ОСОБА_2 , у зв`язку з відсутністю у нього заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 65144936.
Зобов`язано головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шелегей Т. В. зняти арешт з майна боржника ОСОБА_2 та заборон на його відчуження, накладеного у виконавчому провадженні № 65144936 постановою про арешт майна боржника від 01 листопада 2024 року.
Задовольняючи скаргу боржника, суд першої інстанції виходив з її обґрунтованості з огляду на отримання боржником постійного стабільного доходу у вигляді заробітної плати, та вважав, що подальше збереження арешту, накладеного державним виконавцем на його майно є порушенням права боржника на користування та розпорядженням своїм майном, оскільки у даному випадку наявні передумови для скасування арешту, передбачені пунктом 7 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», а саме погашення боржником заборгованості із сплати періодичних платежів та існування іншого способу забезпечення виконання рішення ніж звернення стягнення на майно, це здійснення відрахування з його фактичного заробітку (доходу) на підставі постанови виконавця.
При цьому суд не прийняв до уваги заперечення Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) стосовно посилання представника відділу державної виконавчої служби на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 17 квітня 2023 року по справі № 607/3711/15-ц, провадження № 61-688св23, оскільки у вказаній справі судами встановлено, що боржник не отримував заробітної плати, не мав рахунків в банківських установах та не надав суду доказів наявності в нього щомісячного стабільного доходу, грошових коштів, достатніх для виконання рішення суду про сплату аліментів.
Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції Інгульській відділ ДВС у м. Миколаєві оскаржив її в апеляційному порядку та посилаючись на те, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, невраховані актуальні позиції Верховного Суду, просив скасувати ухвалу суду та відмовити ОСОБА_2 у задоволенні скарги.
Зокрема зазначав, що сторонами виконавчого провадження, всупереч вимог закону, протягом тривалого часу не надавалися відомості державному виконавцю, підтверджуючі часткове самостійне виконання рішення боржником, а також відомості щодо місця роботи боржника та отриманого ним доходу, у зв`язку з чим розрахунок заборгованості по аліментам від 05 листопада 2024 року складався відповідно до наявних у матеріалах виконавчого провадження даних та виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
Саме невиконання сторонами виконавчого провадження покладеного на них обов`язку зазначеного статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження» і стало наслідком накладення арешту на майно боржника, що в свою чергу примусило боржника наприкінці 2024 року нарешті надати державному виконавцю копії квитанції про часткову сплату аліментів та влаштуватися на роботу.
Викладені вище обставини не можуть гарантувати того, що в подальшому до повноліття дітей така поведінка боржника не повториться знову. Однак у разі зняття арешту зі всього майна немає ніяких гарантій, що боржник продовжить працювати та отримувати постійний дохід, але забезпечити подальше виконання рішення суду не буде за рахунок чого.
Сама по собі сплата у певний період заявником аліментів після того, як він допустив наявність заборгованості, не свідчить про те, що виконання рішення є забезпеченим в іншій спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника у розумінні пункту 7 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».
Відділ вважав, що в умовах військового стану в Україні жодне майно боржника не може виступати, як забезпечення виконання рішення суду про стягнення аліментів в іншій спосіб, ніж звернення стягнення на таке майно.
Окрім того, згідно відповідей ДПС на запити державного виконавця починаючи з дати відкриття виконавчого провадження, а саме з квітня 2021 року по четвертий квартал 2024 року боржник ніде не працював, а працевлаштувався лише після вчинення державним виконавцем дій примусового характеру.
Відзиву на апеляційну скаргу сторонами виконавчого провадження не подано.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, представника відділу ДВС, представника боржника, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна підлягає задоволенню.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржувана ухала суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.
Судом установлено, що на виконанні державного виконавця Шелегей Т.В. перебуває виконавче провадження № 65144936 з примусового виконання судового наказу № 2-н/489/208/21(489/930/21), виданого 13 квітня 2021 року Ленінським (на теперішній час – Інгульський) районним судом міста Миколаєва про стягнення з боржника ОСОБА_2 на користь стягувача – ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, починаючи з 17 лютого 2021 року та до досягнення ОСОБА_4 повноліття, в подальшому на утримання ОСОБА_5 у розмірі третьої частки від заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та до досягнення ним повноліття.
Із скарги та відзиву на скаргу встановлено, що виконавче провадження відкрито постановою від 14 квітня 2021 року.
05 листопада 2024 року державним виконавцем Шелегей Т.В. виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, визначена заборгованість по аліментам, загальна сума якої за весь період склала 196057,40 грн.
01 листопада 2024 року державним виконавцем Шелегей Т.В. винесено постанову про арешт коштів боржника, яку направлено до банків-учасників обміну до виконання.
01 листопада 2024 року державним виконавцем Шелегей Т.В. винесено постанову про арешт майна боржника та відомості про обтяження внесені до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
01 листопада 2024 року державним виконавцем Шелегей Т.В. винесено постанову про розшук майна боржника, якою оголошено у розшук транспорті засоби: 1)VOLKSWAGEN, реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_4 2) MITSUBISHI, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_5 .
01 листопада 2024 року державним виконавцем Шелегей Т.В. винесено повідомлення про внесення відомостей про боржника до Єдиного реєстру боржників.
04 листопада 2024 року до Відділу надійшла заява боржника, якою долучено до матеріалів виконавчого провадження квитанції про сплату аліментів та довідку про доходи.
07 листопада 2024 року державним виконавцем зроблено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів по ВП № 65144936 з урахуванням вищевказаних квитанцій та довідки про доходи, згідно якого станом на 07 листопада 2024 року заборгованість зі сплати аліментів відсутня та цього ж дня винесено постанову про зняття арешту з коштів, а також постанову про зняття майна з розшуку, якою знято з розшуку транспорті засоби: 1) VOLKSWAGEN, реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_4 2) MITSUBISHI, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_5 .
28 липня 2025 року державним виконавцем Шелегей Т.В. зроблено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів по ВП № 65144936, згідно якого заборгованість зі сплати аліментів складала 36022,00 грн. 
Розрахунок заборгованості по аліментам від 28 липня 2025 року складено, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
30 липня 2025 року до Відділу надійшла заява боржника, якою долучено до матеріалів виконавчого провадження квитанції про сплату аліментів та довідку про доходи. Цього ж дня державним виконавцем складено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів по ВП № 65144936 з урахуванням квитанцій та довідки про доходи боржника, згідно якого заборгованість зі сплати аліментів станом на 30 липня 2028 року відсутня.
Із відзиву на скаргу також вбачається, що сторони виконавчого провадження не надавали державному виконавцю відомості щодо місця роботи боржника, а тому розрахунок заборгованості виконавцем складався виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
Згідно листа головного державного виконавця Шелегей Т. від 13 серпня 2025 року №104708 підстави для зняття арешту з майна боржника відсутні.
Оскільки арешт з майна знятий не був, заявник звернувся до суду з цією скаргою, вказуючи на протиправну бездіяльність державного виконавця щодо скасування арешту майна.
Суд першої інстанції, задовольняючи скаргу, погодився з доводам боржника, та виходив з того, що боржник отримує постійний стабільний дохід у вигляді заробітної плати, тому подальше збереження арешту, накладеного державним виконавцем на його майно є порушенням права боржника на користування та розпорядженням своїм майном, оскільки у даному випадку наявні передумови для скасування арешту, передбачені пунктом 7 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», а саме погашення боржником заборгованості із сплати періодичних платежів та існування іншого способу забезпечення виконання рішення ніж звернення стягнення на майно, це здійснення відрахування з його фактичного заробітку (доходу) на підставі постанови виконавця.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
В силу статей 15, 16 ЦК України, статей 4, 5 ЦПК України кожен може звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав та свобод у спосіб, передбачений законом.
За приписами статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. 
Зазначене конституційне положення відображено і у пункті 7 частини 3 статті 2 та статті 18 ЦПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).
Відповідно до частини другої та третьої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника). 
Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ від 02 червня 2016 року (далі - Закон № 1404-VIII).
Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України «Про виконавче провадження». 
Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом(пункт 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII).
Відповідно до статей 48,56 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Згідно з частиною 5 статті 13 цього Закону, постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною 4 статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.
Частинами 4-5 статті 59 Закону передбачено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, серед іншого, може бути погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника (п.7 ч.4 ст.59). 
Проте передумовою застосування пункту 7 частини 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, по-перше, погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, по-друге, існування іншого способу забезпечення виконання рішення ніж звернення стягнення на майно боржника.
Суд першої інстанції викладені норми Закону застосував неправильно, не врахував категорію справи, та, установивши відсутність заборгованості боржника за періодичними платежами, не врахував, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, а тому наявними мають бути гарантії його виконання до досягнення дітьми повноліття у інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника. 
Як вбачається з довідки про доходи ТОВ «Елікатний смак» від 29 липня 2025 року № 148 боржник працює у цьому товаристві, в якому займає посаду менеджер із зовнішньоекономічної діяльності, його нарахована заробітна плата з грудня 2024 року по червень 2025 рік склала 68 218, 04 грн.
Отже, боржник мав постійний офіційний дохід з грудня 2024 року. Проте відомості про місця роботи та отриманий ним дохід, а також відомості про часткове самостійне виконання рішення він державному виконавцю не надавав. 
За обставин цієї справи ОСОБА_2 визнав наявну у нього заборгованість зі сплати аліментів та погодився з визначеною державним виконавцем сумою боргу, сплатив її.
За такого, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що викладенні обставини не можуть гарантувати того, що в подальшому до повноліття дітей така поведінка боржника не повториться знову.
Обґрунтовуючи підставність скарги заявник посилався на сплату заборгованості по аліментах та належне виконання своїх обов`язків по сплаті аліментів.
Між тим, сама по собі сплата за певний період заявником аліментів після того, як він допустив наявність заборгованості, його працевлаштування, на думку колегії суддів, не свідчить про те, що виконання рішення є забезпеченим в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника у розумінні пункту 7 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».
Отже, виконавець за правилами статті 59 Закону № 1404-VIII позбавлений повноважень зняти арешт, накладений постановою від 01 листопада 2024 року, оскільки скаржником не наведено та не доведено належними та допустимими доказами підстав для такого рішення, визначених у вичерпному переліку частини четвертої статті 59 Закону №1404-VIII.
А відтак, зважаючи на встановлені обставини та вищенаведені законодавчі норми, колегія суддів приходить до висновку, що відмовляючи у задоволенні клопотання боржника від 13 серпня 2025 року Інгульський відділ ДВС діяв в межах своїх повноважень та у відповідності з вимогами Закону України «Про виконавче провадження», а тому підстави для задоволення скарги відсутні.
Суд першої інстанції вищевказані обставини не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення скарги ОСОБА_2 . 
Доводи скарги боржника, з якою він звернувся до суду про те, що відсутність заборгованість зі сплати аліментів, є підставою для зняття арешту з майна, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки відсутність заборгованості зі сплати аліментів не є самостійною підставою для зняття арешту з майна.
Дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши, зокрема, відсутність іншого способу забезпечення виконання судового наказу про стягнення періодичних платежів, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_2 . 
Колегія суддів зауважує, що не зняття державним виконавцем арешту на майно боржника у виконавчому провадженні № 65144936 з примусового виконання судового наказу № 489/930/21 не свідчить про порушення державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження».
Виходячи з принципу та презумпції обов`язковості для виконання судових рішень, що набрали законної сили (частина перша статті 18 ЦПК України), саме на боржнику лежить тягар доведення того, що виконання рішення зі сплати аліментів забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.
Наведений процесуальний обов`язок боржником не виконано, натомість дії державного виконавця узгоджуються із приписами Закону України «Про виконавче провадження» та, за встановлених обставин, відповідають забезпеченню якнайкращих інтересів дітей до досягнення ними повноліття.
Посилання представника боржника у судовому засіданні апеляційного суду на винесення державним виконавцем постанови про звернення стягнення на заробітну палату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 23 жовтня 2025 року, з огляду на те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена 14 жовтня 2025 року, не свідчить про порушення державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження» на час вирішення ним питання про скасування арешту з майна боржника.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала як постановлена за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків обставинам справи, скасуванню із постановленням нового рішення про відмову у задоволенні скарги про визнання неправомірною бездіяльність уповноважених осіб Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) щодо не зняття арешту з усього рухомого і нерухомого майна боржника ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № 65144936 та зобов`язання вчинити певні дії.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задовольнити.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 жовтня 2025 року скасувати та ухвали нове судове рішення.
У задоволенні скарги ОСОБА_2 про визнання неправомірною бездіяльність уповноважених осіб Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту з усього рухомого і нерухомого майна боржника ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № 65144936 та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                                 Н.В. Самчишина

Судді:                                                                         В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 09 грудня 2025 року.