ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року 
м. Київ
справа № 420/15308/24
адміністративне провадження № К/990/41022/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М., 
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу адвокатки Шидерової Наталії Сергіївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 12 червня 2024 року (суддя Андрухів В.В.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року (колегія у складі суддів Шляхтицького О.І., Домусчі С.Д., Семенюка Г.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
УСТАНОВИВ
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:
- скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі - ГУ НП в Одеській області) від 26 березня 2024 року №781, щодо звільнення ОСОБА_1 з посади поліцейського-водія сектору логістики ОРУП №1 ГУНП в Одеській області;
- поновити ОСОБА_1 на посаді поліцейського-водія сектору логістики ОРУП №1 ГУНП в Одеській області;
- стягнути з ГУ НП в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі.
Наведені у позові мотиви обґрунтовано тим, що відповідач фактично не проводив службового розслідування, натомість продублював в оскаржуваному наказі обставини, з яких позивачеві оголошено підозру в кримінальному провадженні. Крім цього, позиція відповідача про численні порушення ОСОБА_1 трудової дисципліни, на його думку, є безпідставними та необґрунтованими.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
Одеський окружний адміністративний суд ухвалою від 27 травня 2024 року залишив позовну заяву без руху та встановив заявникові десятиденний строк для усунення недоліків шляхом: звернення до суду із заявою про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, з вказівкою поважних причин його пропуску; надання фіскального чеку або іншого розрахункового документу, що підтверджує оплату кур`єрської доставки.
Ухвалою від 12 червня 2024 року Одеський окружний адміністративний суд визнав неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом, викладені в заяві від 05 червня 2024 року, та повернув позовну заяву позивачеві.
П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 10 вересня 2024 року залишив ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 12 червня 2024 року без змін.
Суди керувалися тим, що з оскаржуваним наказом від 26 березня 2024 року №781 позивач ознайомився того ж дня, однак позов надійшов до суду 20 травня 2024 року, тобто поза межами встановленого процесуальним Законом місячного строку. Водночас ключовим у цьому було те, що суди обох попередніх інстанцій поставили під сумнів факт направлення позовної заяви саме 25 квітня 2024 року, як про це зазначено на накладній служби кур`єрської доставки ТОВ "Двадцять п`ять годин". Надаючи таку оцінку, суди спиралися на суперечливість та неналежність доказів, якими позивач обґрунтовував подання позову саме цього дня (25 квітня 2024 року), надто тривалий проміжок часу, що минув від (стверджуваного) моменту направлення позову до моменту його надходження до суду та, насамкінець, існуючі у судовій практиці непоодинокі випадки зловживання сторонами процесу, які додавали до процесуальних документів докази їх надсилання кур`єрською службою доставки ТОВ «Двадцять п`ять годин».
Із цих міркувань суди вважали, що позивач пропустив строк звернення до суду із цим позовом, а наведені ним причини його пропуску є неповажними.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі представниця позивача просить скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 12 червня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року й направити справу №420/15308/24 до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Свої доводи авторка касаційної скарги мотивує тим, що суд фактично відмовив позивачу у розгляді адміністративного позову через несвоєчасну доставку листа ТОВ «Двадцять п`ять годин» до Одеського окружного адміністративного суду. Такі дії суду свідчать про порушення статті 55 Конституції України, оскільки це позбавило позивача права на судовий захист та гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд. Скаржниця вважає, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив отриману на її адвокатський запит відповідь від ТОВ «Двадцять п`ять годин» з мотивів неподання цього доказу до суду першої інстанції, оскільки обставини, які необхідно було з`ясувати, виникли вже після ухвалення судом першої інстанції рішення про повернення адміністративного позову. Крім цього, скаржниця зазначила, що суд апеляційної інстанції ухвалив оскаржувану постанову без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування Закону України «Про поштовий зв`язок» та Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270, викладених у постанові від 05 червня 2024 року в цивільній справі №521/1046/21.
Позиція інших учасників справи
У відзиві відповідач просить відмовити у задоволенні касаційної скарги позивача та залишити без змін оскаржувані ним ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 12 червня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року.
Відповідач акцентував увагу на тому, що адвокатка, яка представляє інтереси позивача, має зареєстрований електронний кабінет у підсистемі електронний суд ЄСІТС, тому в розглядуваному випадку не було жодних перешкод своєчасно направити позовну заяву за допомогою цієї підсистеми як і обставин непереборної сили, що завадили б це зробити. Ба більше, не існувало жодної необхідності направляти позовну заяву службою кур`єрської доставки.
Рух касаційної скарги
Верховний Суд ухвалою від 13 листопада 2024 року визнав поважними причини пропуску скаржником строку на касаційне оскарження та відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою адвокатки Шидерової Н.С., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 12 червня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року в цій справі.
Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2025 року справу призначено до розгляду.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права й акти їхнього застосування
Завданням адміністративного судочинства згідно із частиною першою статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Згідно з частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною третьою статті 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Спеціальною у межах спірних правовідносин нормою, а саме частиною четвертою статті 31 Дисциплінарного статуту національної поліції України, затвердженого Законом України від 15 березня 2018 року №2337-VIII, передбачено, що поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення, звернувшись до адміністративного суду протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
У разі застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь або звільнення зі служби в поліції поліцейський має право оскаржити таке стягнення протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.
Згідно з частинами першою та другою статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Оцінка висновків судів, судові рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
Звернення до суду з позовом є способом реалізації права на захист порушених прав і свобод особи, які така особа вважає порушеними у зв`язку з виникненням певних обставин, що впливають на її права.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Початок перебігу строку звернення до суду пов`язується саме з виникненням оспорюваних правовідносин, тобто предметом позовних вимог, та часом коли особа дізналася або повинна була дізнатися про такі обставини, адже наслідки для особи настають не залежно від підстав, за яких прийнято оскаржуваний акт індивідуальної дії, а з моменту прийняття такого рішення.
За змістом наведених правових норм, адміністративний суд зобов`язаний в кожному випадку з`ясувати чи дотримано особою (позивачем) строк звернення до адміністративного суду із відповідним позовом, чи є поважними підстави пропуску цього строку.
Поважними причинами пропуску процесуального строку можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.
Отже, строк може бути пропущений виключно з поважних причин.
Звернення до суду за межами строків, визначених у статі 122 КАС України, є підставою для повернення (залишення без розгляду) позовної заяви, якщо суд не дійде висновку, що вказаний строк позивачем був пропущений з поважних причин.
Іншими словами, звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту в судовому порядку.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011 обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
У межах цієї справи позивач оскаржує наказ ГУ НП в Одеській області від 26 березня 2024 року №781, яким ОСОБА_1 звільнено з посади поліцейського-водія сектору логістики ОРУП №1 ГУНП в Одеській області, просить поновити його на цій посаді та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Судами встановлено, що з оскаржуваним наказом позивач ознайомився 26 березня 2024 року.
Позовна заява надійшла до суду першої інстанції 20 травня 2024 року, а датою відправлення [позову] на накладній кур`єрської служби доставки (ТОВ "Двадцять п`ять годин", ЄДРПОУ 37585398) зазначено 25 квітня 2024 року, 16:09 год.
Залишаючи позов без руху ухвалою від 27 травня 2024 року, Одеський окружний адміністративний суд зауважив, що відповідно до вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270 (далі - Правила), в день приймання поштового відправлення працівник поштового зв`язку зобов`язаний проставити відбиток календарного штемпеля, однак на наявній накладній відсутній відбиток календарного штампеля, що підтверджує дату відправлення кореспонденції, а фіскальний чек чи інший розрахунковий документ на оплату кур`єрської доставки позивач суду не надав. Суд вказав, що надання накладної служби кур`єрської доставки без відповідного розрахункового документа не може вважатися належним доказом подання позову у день, зазначений на відповідній накладній.
Із цих міркувань суд встановив позивачеві десятиденний строк для усунення недоліків шляхом: звернення до суду із заявою про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, з вказівкою поважних причин його пропуску; надання фіскального чеку або іншого розрахункового документу, що підтверджує оплату кур`єрської доставки.
06 червня 2024 року до суду від представниці позивача надійшли заяви від 05 червня 2024 року про усунення недоліків, до якої додано копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 25 квітня 2024 року №217 на кур`єрську накладну №3633, а також про поновлення процесуального строку, мотивована тим, що датою звернення до кур`єрської служби доставки листів згідно із зазначеною копією квитанції до прибуткового касового ордеру є дійсно 25 квітня 2024 року. Але з незалежних від позивача причин кур`єрська служба доставляла лист довгий час до Одеського окружного адміністративного суду, таким чином, на момент надходження позовної заяви до суду, - строки на звернення з адміністративним позовом були порушені.
Суд першої інстанції критично оцінив достовірність інформації, відображеної в копії квитанції до прибуткового касового ордеру від 25 квітня 2024 року №217, оскільки в поштовій накладній ішлося про оплату за послуги кур`єрської доставки у безготівковій формі, в той час як наданий розрахунковий документ видається у разі оплати готівкою. У цьому контексті суд також врахував існування значної кількості ухвал Верховного Суду, де знайшли відображення неодноразові зловживання сторонами процесу, які додавали до процесуальних документів докази їх надсилання кур`єрською службою доставки ТОВ «Двадцять п`ять годин», зокрема, ухвали від 22 січня 2020 року (справа №815/7/18), від 29 липня 2021 року (справа №522/9601/19), від 10 лютого 2022 року (справа №420/14069/20), від 04 травня 2023 року (справа №521/9336/21), від 15 квітня та 16 травня 2024 року (справи №1522/19501/12, №521/9639/20).
У зв`язку із цим в ухвалі від 12 червня 2024 року Одеський окружний адміністративний суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду, визнав неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом, викладені в заяві від 05 червня 2024 року, та повернув позовну заяву позивачеві.
Представниця позивача оскаржила зазначене судове рішення до суду апеляційної інстанції.
Переглянувши цю ухвалу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, що надані представницею позивача докази не підтверджують обставини подання позовної заяви 25 квітня 2024 року. Апеляційний суд, зокрема, зауважив, що конверт, в якому до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 направлена його представницею - адвокатом Шидеревою Н.М., не містить відбитків календарного штемпеля, не зазначено дати та об`єкту поштового зв`язку, місця приймання, які могли б вказувати на дату прийняття відправлення оператором поштового зв`язку.
Суд також зазначив, що ТОВ «Двадцять п`ять годин» відповідно до Єдиного державного реєстру операторів поштового зв`язку є повноважним оператором з надання послуг поштового зв`язку (рішення НКРЗІ № 460 від 01 грудня 2020 року). Разом із цим, представниця позивача, усуваючи недоліки позовної заяви, не надала суду жодних доказів того, що це товариство звільнене від обов`язку проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через реєстратори розрахункових операцій або через зареєстровані фіскальним сервером контролюючого органу програмні реєстратори розрахункових операцій. За висновком апеляційного суду, надана представницею позивача квитанція до прибуткового касового ордера №217, видана всупереч вимогам Закону України «Про поштовий зв`язок» та Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», та не є розрахунковим документом, що підтверджує виконання розрахункової операції за надання ТОВ «Двадцять п`ять годин» послуги з доставлення поштової кореспонденції (позовної заяви), та відповідно не може бути доказом який підтверджує дійсну дату отримання оператором поштового зв`язку позовної заяви для відправлення.
Крім цього, суд апеляційної інстанції акцентував увагу на тій обставині, що представниця позивача будучи адвокаткою, тобто обізнаною про встановлені КАС України процесуальні строки, зокрема, строки вирішення судом першої інстанції питання про відкриття провадження, відправивши позовну заяву у справі №420/15308/24, нібито, 25 квітня 2024 року протягом майже місяця не цікавилася чи було прийнято судом першої інстанції рішення щодо відкриття провадження у справі та рухом справи в цілому. Наведене, на переконання суду, спростовує посилання скаржниці на добросовісне ставлення до реалізації свого права на захист прав людини та основоположних свобод, щодо права на справедливий суд.
Переглядаючи рішення судів першої та апеляційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги, Верховний Суд керується таким.
Згідно зі статтею 1 Закону України від 03 листопада 2022 року №2722-IX «Про поштовий зв`язок» (далі - Закон №2722-IX; в редакції, чинній на час стверджуваного відправлення позовної заяви) послуги поштового зв`язку - діяльність оператора поштового зв`язку з приймання, обробки, перевезення та доставки (вручення) поштових відправлень, у тому числі шляхом надання кур`єрських послуг, визначених цим Законом, виконання доручень користувачів щодо поштових переказів, спрямована на задоволення потреб користувачів.
Відповідно до частин першої, третьої статті 15 Закону №2722-IX оператори поштового зв`язку надають користувачам послуги поштового зв`язку відповідно до законодавства та можуть провадити іншу господарську діяльність у встановленому законом порядку. Послуги поштового зв`язку надаються на договірній основі згідно з правилами надання послуг поштового зв`язку, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Правилами надання послуг поштового зв`язку, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270, визначено порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку та регулювання відносин між ними (пункт 1 Правил; тут і далі - у редакції, чинній на час стверджуваного відправлення кореспонденції).
За визначенням, наведеним у пункті 2 Правил, приймання поштового відправлення, поштового переказу - виробнича операція, яка полягає в отриманні від відправника поштового відправлення, поштового переказу для їх наступного пересилання оператором поштового зв`язку відповідно до технологічного процесу здійснення такої операції, що визначається оператором поштового зв`язку. Рекомендоване поштове відправлення - поштове відправлення, яке приймається для пересилання без оцінки відправником вартості його вкладення, відстежується в системі оператора поштового зв`язку на шляху пересилання відправлення та вручається одержувачу з підтвердженням вручення.
Згідно з пунктом 58 Правил під час приймання для пересилання письмової кореспонденції на адресному боці кожного поштового відправлення проставляється відбиток поштового календарного штемпеля.
Дата відбитка поштового календарного штемпеля маркувальної (франкувальної) машини повинна відповідати даті подання письмової кореспонденції для пересилання. Якщо на письмовій кореспонденції, поданій для пересилання, відсутній відбиток поштового календарного штемпеля або зазначена дата не відповідає даті подання її для пересилання, така кореспонденція повертається відправникові для відповідного оформлення.
Відповідно до пункту 62 Правил підтвердженням оплати послуг поштового зв`язку з пересилання письмової кореспонденції є: поштові марки, наклеєні на письмову кореспонденцію або нанесені типографським способом на поштові конверти, поштові картки; електронні марки; відбитки державного знака, нанесені маркувальними машинами; відбитки про оплату письмової кореспонденції, нанесені друкарським чи іншим способом; розрахунковий документ про оплату послуги поштового зв`язку.
Згідно з абзацом 2 пункту третього розділу І Положення про форму та зміст розрахункових документів/електронних розрахункових документів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року №13 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 11 лютого 2016 року за № 220/28350) у разі відсутності в документі хоча б одного з обов`язкових реквізитів, а також недотримання сфери його призначення, такий документ не прийматиметься як розрахунковий.
З досліджених судами попередніх інстанцій доказів у справі встановлено, що на поштовій накладній №3633 немає відбитку календарного штемпеля.
На усунення недоліків позовної заяви представниця позивача надала копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 25 квітня 2024 року №217 на кур`єрську накладну №3633, яка виготовлена друкарським способом та заповнена від руки. Згідно із цією квитанцією ТОВ «Двадцять п`ять годин» прийняло від ОСОБА_2 на підставі кур`єрської накладної №3633 від 25 квітня 2024 року суму 150 грн. Квитанція містить підпис касира (без ідентифікації) та відбиток печатки ТОВ «Двадцять п`ять годин».
Суди обґрунтовано звернули увагу на те, що згідно з поштовою накладною №3633 послуги за пересилання оплачено відправником у безготівковій формі («б/нал»), водночас прибутковий касовий ордер - це первинний документ, що застосовується для оформлення надходжень готівки до каси. Матеріали справи не містять доказів того, що ТОВ «Двадцять п`ять годин» звільнено від застосування реєстратора розрахункових операцій. Розрахунковий документ, що підтверджує надання послуг поштового зв`язку, зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій, представницею позивача не надано.
Таким чином, суди попередніх інстанцій слушно зазначили, що надані представницею позивача докази на підтвердження дати подачі позовної заяви суперечать один одному і не доводять факту подання позовної заяви 25 квітня 2024 року.
Водночас накладна кур`єрської служби доставки не містить ідентифікатора поштових відправлень, за допомогою використання якого було б можливо перевірити дату відправлення кореспонденції.
Неможливість визначити дійсну дату звернення позивача до суду у розглядуваному випадку перешкоджала суду першої інстанції вирішити питання про поновлення процесуального строку.
Верховний Суд не вбачає підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд відхиляє посилання скаржниці на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування Закону №2722-IX та Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270, викладених у постанові Верховного Суду від 05 червня 2024 року в цивільній справі №521/1046/21. У вказаній справі суд касаційної інстанції зазначив, що у розумінні Закону №2722-IX та Правил №270 квитанція до прибуткового касового ордера є розрахунковим документом, що підтверджує надання послуг поштового зв`язку, водночас на підставі аналізу і оцінки наявних доказів констатував, що заявник підтвердила особу, яка надала послуги поштового зв`язку, а також відомості про час (календарну дату) подання апеляційної скарги на відправлення до апеляційного суду. Як підсумок, суд вважав, що надані заявником документи загалом підтверджують фактичне здійснення господарської операції щодо відправлення апеляційної скарги 20 вересня 2023 року.
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій не ставили під сумнів того, що квитанція до прибуткового касового ордера є розрахунковим документом, що підтверджує надання послуг поштового зв`язку, натомість зважили на суперечливість наданих доказів, наявність у них недоліків форми і змісту, при цьому, недоліків такого характеру, що унеможливлює перевірку достовірності зазначеної в них інформації, та дійшли висновку про недоведеність стверджуваного представницею позивача подання позову 25 квітня 2024 року. Тож в основі висновків судів попередніх інстанцій інакша, порівняно зі справою №521/1046/21, оцінка наявних доказів та фактичних обставин.
У цьому контексті колегія суддів зауважує, що в іншій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2024 року в справі №1527/20068/12, суд касаційної інстанції, за такого ж нормативного регулювання, підтримав позицію апеляційного суду про те, що до апеляційної скарги не було додано належного розрахункового документу (який, за обставинами вказаної справи, так само було оформлено ТОВ «Двадцять п`ять годин») на підтвердження оплати послуги зв`язку, що також було зумовлено оцінкою наявних у конкретній справі доказів, а не неоднаковим правозастосуванням.
Слід зазначити, що вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для поновлення строку на оскарження в кожній конкретній справі залежить від вказаних у заяві причин, підтверджених відповідними засобами доказування. При вирішенні питання про поновлення строку суд, в межах кожної конкретної справи, надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущено; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду.
У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції зважив також на наявність обставин, здатних викликати сумнів у належності процесуальної поведінки сторони позивача, що також відрізняє цю справу від справи №521/1046/21. Зокрема суд врахував, що протягом майже місяця після [стверджуваного] відправлення позовної заяви службою кур`єрської доставки, позивач чи його представниця не цікавилися рухом позовної заяви як, власне і причинами такого тривалого пересилання. 
Суд звертає увагу скаржника, що частина друга статті 44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Також згідно із частиною першою статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Наведеними положеннями КАС України чітко окреслений характер процесуальної поведінки учасників справи, відповідно до якого особа, яка зацікавлена судовому захисті, мусить діяти сумлінно, тобто виявляти добросовісне ставлення до наявних у неї прав і здійснювати їхню реалізацію в такий спосіб, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без невиправданих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, передусім щодо дотримання процесуальних строків. 
У розглядуваному випадку позивач та його представниця такої поведінки не продемонстрували.
У контексті доводів скаржниці про те, що повернення позовної заяви вказує на порушення статті 55 Конституції України, оскільки це позбавило позивача права на судовий захист та гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд, колегія суддів зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.
Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.
Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання позовної заяви здійснюється судом за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених належними та достовірними доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду.
Колегія суддів зауважує, що норми КАС України не містять виключень або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та доводи ті обставини, які є підставами для поновлення пропущеного процесуального строку.
Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно із частиною 1 статті 77 КАС України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.
В справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій надали вичерпну правову оцінку доказам, поданим стороною позивача на підтвердження факту звернення до суду 25 квітня 2024 року й мотивували свої висновки щодо підстав відхилення цих доказів.
Насамкінець, оскільки ключове питання в цій справі стосується строку звернення до суду з позовом про оскарження наказу про звільнення поліцейського зі служби, Верховний Суд зауважує, що Законом України від 15 березня 2022 року № 2123-IX "Про внесення змін до законів України "Про Національну поліцію" та "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану" (далі - Закон №2123-IX) внесено зміни до указаних нормативно-правових актів. Зокрема, Дисциплінарний статут доповнено розділом V "Особливості проведення службового розслідування в період дії воєнного стану", яким з 01 травня 2022 року, зокрема, запроваджено інші строки звернення до суду.
Як уже зазначалося, частиною четвертою статті 31 Дисциплінарного статуту передбачено, що поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення, звернувшись до адміністративного суду протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності. У разі застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь або звільнення зі служби в поліції поліцейський має право оскаржити таке стягнення протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.
У своїй судовій практиці Верховний Суд послідовно відстоює позицію, що у випадку наявності колізії між загальним (КАС України) та спеціальним законом (Дисциплінарний статут) застосуванню підлягають норми спеціального закону, яким є саме Дисциплінарний статут. Такий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 08 лютого 2023 року у справі №120/7567/22, від 31 травня 2023 року у справі № 160/9356/22, від 31 жовтня 2023 року у справі № 340/4394/22, від 30 листопада 2023 року у справі № 500/1224/23, від 28 березня 2024 року у справі №420/22052/23, від 30 вересня 2024 року у справі № 520/5571/24, від 04 жовтня 2024 року у справі № 580/4340/24, від 27 листопада 2024 року у справі №420/13235/24, від 17 квітня 2025 року у справі №140/7715/24 і колегія суддів не знайшла підстав для відступу від нього.
Оскільки, як установили суди, з оскаржуваним наказом про звільнення позивач ознайомився 26 березня 2024 року, то в розглядуваному випадку позовну заяву у будь-якому разі подано поза межами встановленого спеціальним законом строку. Обставин, які б указували на існування поважних причин його пропуску у справі не встановлено.
За правилами частини другої статті 350 КАС України не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.
Зважаючи на викладене, Верховний Суд не встановив порушення судом першої та апеляційної інстанції норм процесуального права, яке б призвело до ухвалення незаконного рішення і погоджується з висновками судів попередніх інстанцій.
За таких обставин, Суд констатує, що судові рішення рішення суду першої та апеляційної інстанції у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, правильно визначили, що позивачем пропущений строк звернення до адміністративного суду, а поважні підстави для його поновлення відсутні.
Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права..
Зважаючи на викладене, Верховний Суд уважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Судові витрати
З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ
Касаційну скаргу адвокатки Шидерової Наталії Сергіївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 12 червня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року в справі №420/15308/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Г. Загороднюк
Л.О. Єресько
В.М. Соколов
Судді Верховного Суду