Справа № 342/108/25 
Провадження № 22-ц/4808/97/26 
Головуючий у 1 інстанції Андріюк І. Г. 
Суддя-доповідач Луганська 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Луганської В.М.
суддів Девляшевського В.А., Мальцевої Є.Є. 
за участю секретаря - Гудяк Х.М.
учасники справи
позивач -  ОСОБА_1 
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Городенківської міської ради Івано-Франківської області,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2025 року, ухвалене в складі судді Андріюк І.Г., 
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Городенківської міської ради Івано-Франківської області про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народилися двоє дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Рішенням Городенківського районного суду від 01.07.2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, неповнолітніх дітей залишено проживати з батьком.
17.07.2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 повторно зареєстрували шлюб, в якому народилася донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідачка народила сина ОСОБА_7 , а ІНФОРМАЦІЯ_5 - сина ОСОБА_8 . 
Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 27.11.2020 року шлюб між сторонами розірвано, малолітню дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишено проживати з батьком. 
Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 01.11.2021 року виключено з актових записів про народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , відомості про ОСОБА_1 як про батька. 
Після розірвання шлюбу 20.11.2020 року відповідачка з синами ОСОБА_7 та ОСОБА_11 перейшла проживати до іншого чоловіка, з яким в подальшому зареєструвала шлюб, змінивши прізвище на « ОСОБА_12 ». Доньку ОСОБА_6 відповідачка залишила на позивача та не приймає участі у її вихованні, не цікавиться її життям, здоров`ям та розвитком, не надає коштів на її утримання.
Позивач зазначив, що відповідачка усунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, не несе жодної відповідальності за майбутнє доньки та не намагається підтримувати стосунки з нею.
Відповідачка притягувалась до кримінальної та адміністративної відповідальності, неодноразово кидала своїх дітей та зникала на тривалий період часу без будь - якої причини. До Служби у справах дітей на розгляд питань, які стосувалися участі у вихованні дітей відповідачка не з`являлася, демонструючи повну відсутність зацікавленості їхніми долями.
Вироком Городенківського районного суду від 15.10.2013 року у справі ОСОБА_3 засуджено за ч.1 ст.185 КК України до покарання у вигляді штрафу.
Постановами Городенківського районного суду від 17.10.2013 року, від 26.02.2020 року, від 01.04.2021року ОСОБА_3 притягувалась до адміністративної відповідальності за ч.1, 2 ст.184 КУпАП.
Із наведених постанов суду слідує, що залишення відповідачкою своїх неповнолітніх дітей без догляду та засобів для існування є звичним для неї. Засоби адміністративного впливу на відповідачку не дали результату.
Судовим наказом Городенківського районного суду від 13.01.2021 року відповідачці визначено сплату аліментів на користь позивача на утримання доньки ОСОБА_13 . Згідно розрахунку зі сплати аліментів Городенківського відділу ДВС відповідачка має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 108 134,53 грн.
Позивач вказує, що відповідачка на неодноразові бесіди із нею працівників поліції та Служби у справах дітей, притягнення її до адміністративної відповідальності, належних висновків не зробила, своє ставлення до доньки не змінила. Протиправна поведінка відповідачки порушує права та законні інтереси дочки, формує у неї комплекси меншовартості, покинутості та непотрібності власній матері.
Просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Попереджено ОСОБА_2 про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та зміни ставлення до виховання доньки ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Покладено на орган опіки та піклування виконавчого комітету Городенківської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області обов`язок контролю стосовно виконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків щодо доньки ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи просить суд скасувати рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2025 року, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що висновки про відсутність поведінки відповідачки та свідомого нехтування нею батьківськими обов`язками базуються виключно на припущеннях та суперечать наявним у справах письмовим доказам. Суд першої інстанції прийняв до уваги лише голослівні пояснення відповідачки та не врахував, що ОСОБА_2 без поважних та обґрунтованих причин самоусунулася від виконання батьківських обов`язків.
Відповідачка тривалий час без поважних причин участі у вихованні доньки не бере та її здоров`ям, розвитком, утриманням не цікавиться. Відповідачка не заперечила той факт, що з 2020 року взагалі відсутня у житті доньки, не бачиться з нею та не вчиняла будь-яких для реалізації своїх батьківських прав. У висновку органу опіки та піклування відображено, що мати дитини не цікавиться навчанням дитини, не виконує обов`язків у сфері охорони здоров`я, не надає кошти на утримання дитини, заборгованість по сплаті аліментів перевищила 100 000 грн. Комісія з`ясовувала думку дитини, яка повідомила, що впродовж 6 років немає присутності матері у її житті. Жодних спроб налагодити зв`язок із дитиною відповідачка не робила, про визначення способу її участі у вихованні дитини до Служби у справах дітей не зверталась. Тому висновок суду про недостатню обґрунтованість висновку органу опіки та піклування є помилковим.
Посилається на те, що усвідомлене, довготривале, систематичне, безпричинне невжиття заходів щодо виховання та утримання дитини підтверджене належними доказами. Неодноразові заходи адміністративного та соціального впливу на неї результату не дали, відповідачка належних висновків не зробила та в даний час усвідомлено повністю самоусунулась від виховання та утримання доньки. Не змінила свого відношення відповідачка і в процесі розгляду справи з січня по жовтень 2025 року. Висновок суду про недоведеність винної поведінки відповідачки, навмисного ухилення від виховання дочки, суперечить зібраним у справі доказам. Судом не взято до уваги позиції Верховного Суду у справі №147/277/24 від 19 лютого 2025 року та №522/10703/18 від 29.04.2020 року.
Посилається на те, що саме лише заперечення відповідачки проти позбавлення її батьківських прав на засіданні комісії органу опіки та піклування не може розцінюватися як достатня підстава для відмови в позові. В ході розгляду справи фактів створення перешкод з боку батька у здійсненні матір`ю своїх прав щодо дитини не встановлено. Відомості щодо звернення відповідача до органу опіки та піклування або суду щодо встановлення порядку та способів участі у вихованні дитини відсутні. 
Судом не здобуто доказів того, що позбавлення відповідачки батьківських прав якимось чином суперечитиме інтересам дитини.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження. Надіслано ОСОБА_2 копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги з доданими матеріалами справи. Копію ухвали вручено ОСОБА_2 10 грудня 2025 року, що підтверджується рекомендованим посвідченням про вручення поштового відправлення.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_14 підтримала доводи апеляційної скарги.

У судовому засіданні представник орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Городенківської міської ради Боднарчук О.Л. підтримала апеляційну скаргу.

У судове засідання ОСОБА_2 не з`явилася, про дату, місце та час судового засідання повідомлений належним чином, про, що рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.
Відповідно до ч. 2ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.
З урахуванням положень ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без учасників справи, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що суд висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідачки стосовно доньки є недостатньо обґрунтованим, не містить переконливих доводів щодо доцільності позбавлення батьківських прав, якими орган опіки та піклування керувався під час прийняття рішення; у висновку не зазначені обставини, що свідчать про свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з боку матері загрози для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. У висновку не визначені встановлені статтею 164 СК України підстави для позбавлення батьківських прав відповідачки, не враховано незгоду матері ОСОБА_2 щодо позбавлення батьківських прав, проте акцентовано увагу на поясненнях батька ОСОБА_1 , даних щодо медичних оглядів дитини, характеристики навчального закладу щодо малолітньої, розрахунку зі сплати аліментів по виконавчому листу про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , поясненнях малолітньої. У висновку не зазначено, що стосовно відповідачки представниками служби у справах дітей вживались заходи впливу.
Суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять доказів того, що поведінка відповідачки стосовно доньки ОСОБА_6 є злісним ухиленням нею від своїх батьківських обов`язків. Суд врахував пояснення відповідачки у суді, з`ясував думку дитини, та дійшов висновку, що судом не встановлено, що небажання дитини спілкуватися з матірює результатом сааме винної поведінки відповідачки, а не обставин,що склалися між батьками. 
Суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять достатніх та безспірних,які б доводили необхідність застосування до відповідачки крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відносно доньки, та визнав за необхідне попередити відповідачку про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та зміни ставлення до виховання дитини. 

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.
ОСОБА_1 та ОСОБА_3  є батьками ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 30 листопада 2020 року розірвано шлюб між ОСОБА_1  та ОСОБА_3 , малолітню дочку ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишено на проживанні з батьком.
20.04.2021року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб із ОСОБА_15 , та змінено прізвище з « ОСОБА_16 » на « ОСОБА_12 », що стверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00051607825.
Позивач ОСОБА_1 та малолітня дочка ОСОБА_6 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з реєстру Городенківської територіальної громади № 2024/006884189 та № 2024/006887490, сформованих 12.06.2024.
Згідно довідки № 12-576, виданої 12.11.2024 Поточищенським старостинським округом Городенківської міської ради після розірвання шлюбу між батьками малолітня дочка сторін ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає з батьком  ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 . 
Згідно акту № 12-2 обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного 02.01.2025, ОСОБА_1 разом з малолітньою дочкою ОСОБА_17 , матір`ю ОСОБА_17 проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_1 розлучений, сам виховує малолітню дочку ОСОБА_17 , біологічна мама дитини проживає в іншому домогосподарстві з сім`єю. Житловий будинок належить матері позивача ОСОБА_17 на праві приватної власності, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 14.12.2009 виконавчим комітетом Поточищенської сільської ради на підставі рішення № 79 від 08.12.2009.
Згідно повідомлення Поточищенського старостинського округу Городенківської міської ради від 17.01.2025 № 12-31 вбачається, що від ОСОБА_17 , надійша інформація до Поточищенської сільської ради, що у січні 2020 року її невістка ОСОБА_3 залишила дітей, в тому числі і малолітню доньку ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та перейшла проживати до іншого чоловіка. Працівниками сільської ради було проведено обстеження і встановлено, що ОСОБА_3 проживає без реєстрації за адресою АДРЕСА_2 . У вихованні і утриманні своєї дочки ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , участі не приймає.
Судовим наказом Городенківського районного суду Івано-Франківської області 13 січня 2021 року з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку; стягнення аліментів розпочато з 29.12.2020 і проводиться до досягнення дитиною повноліття.
Заборгованість зі сплати аліментів згідно судового наказу станом на 01.01.2025 становить 108 134,53 грн,що підтверджується розрахунком із сплати аліментів.
Згідно відповіді КП «Городенківський некомерційний центр первинної медичної допомоги» Городенківської міської ради від 14.01.2025 № 474/01-09 медичні огляди, профілактичні щеплення та лікування дитини ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , здійснює батько дитини ОСОБА_1 . Дівчинка не знаходиться на "Д" спостереженні. Гострими захворюваннями верхніх дихальних шляхів хворіла не часто, але завжди про неї піклувався батько. Профілактичні щеплення дитина отримала згідно календаря профілактичних щеплень зі згоди батька. Мати ОСОБА_18 , 1986 р.н., в даний час проживає з іншим чоловіком і опікується дітьми від другого шлюбу.
Із характеристики Поточищенського ліцею вбачається, що дочка сторін ОСОБА_17 , 2014 р.н., учениця 5 класу, навчається в Поточищенському ліцеї з першого класу. Зарекомендувала себе як вихована, доброзичлива, відповідальна та дисциплінована учениця. Начально-виховний процес дитини забезпечують батько та бабуся. 
Згідно характеристики № 12-1, виданої 02.01.2025 Поточищенським старостинським округом Городенківської міської ради ОСОБА_1 по місцю проживання характеризується позитивно. 
Згідно висновку органу опіки та піклування Городенківської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради від 21 березня 2025 року № 1140, орган опіки та піклування Городенківської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітньої дочки ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
У даному висновку зазначено, що малолітня ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , останні 6 років проживає з батьком ОСОБА_1 , який повністю забезпечує її. З ними також проживає бабуся ОСОБА_17 , 1956 р.н., сестра ОСОБА_19 , 2005 р.н., та її малолітня дочка ОСОБА_20 , 2023 р.н. 
Маму ОСОБА_2 останній раз малолітня ОСОБА_6 бачила 1 вересня 2024 року в школі, коли її син ішов в 1 клас. В 2024 році мати приходила в школу на день її народження і принесла подарунок, але вона його не взяла. Номера телефону мами дитина не має, оскільки вона до неї не телефонує. Мати не приходила до дочки на свято 1 вересня, коли вона йшла у 1 клас, ні на перше причастя, жодних коштів їй не давала і не намагалась налагодити стосунки.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.
Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою - четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
У частинах першій, другій та четвертій статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У статті 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Такий правовий висновок Верховний Суд виклав у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19) зробив висновок, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька/матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку, такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
Тому, врахувавши те, що позивач не довів навмисного ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків та її винної поведінки, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для застосування до відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав.
При цьому суд обґрунтовано не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, оскільки такий висновок має рекомендаційний характер та не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми обов`язками.
Як вбачається із матеріалів справи відповідачка на засіданні органу опіки та піклування Городенківсько міської ради зазначила, що вона не хоче, щоб її позбавляли батьківських прав стосовно дочки та зазначила причини з яких дочка не хоче з нею спілкуватися. 
Колегія суддів погоджується із висновком суду, що позивач не надав суду доказів того, що поведінка відповідачки стосовно доньки ОСОБА_6 є злісним ухиленням нею від своїх батьківських обов`язків. 
При розгляді справи у суді першої інстанції відповідачка пояснила, що небажання доньки спілкуватися з нею спричинене впливом бабусі. Відповідачка робила спроби поспілкуватися з донькою, проте вона відмовилася. Вказані обставини не спростовані стороною позивача.
Судом також була з`ясована думка дитини. З урахуванням встановлених обставин по справі, а також думки дитини, суд дійшов вірного висновку, що небажання дитини спілкуватися з одним із батьків не може розцінюватися як ухиленням ними від виконання батьківських обов`язків і не є підставою для позбавлення батьківських прав.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачка подала заяву до суду, у якій зазначила, що з позовом про позбавлення її батьківських прав вона згодна, однак така заява, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та порушує інтереси дитини. Вказане не свідчить про остаточне й свідоме ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків.
Таким чином, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, колегія суддів у контексті конкретних обставин цієї справи погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно доньки, як і гострої соціальної необхідності у цьому.
Отже, встановивши відсутність фактів злісного нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками щодо доньки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітньої доньки ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Позбавлення батьківських прав допускається лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Посилання на неправомірні дії відповідачки, встановлені вироком Городенківського районного суду від 15.10.2013 року у справі №342/1263/13-к, згідно якого ОСОБА_3 засуджено за ст.185 ч.1 КК України та постановою Городенківського районного суду від 17.10.2013 року у справі №342/1703/13-п, якою ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП,не приймаються до уваги, оскільки , події, які викладені у вказаних постановах були до народження доньки ОСОБА_6 . 
Згідно постанови Городенківського районного суду від 26.02.2020 року у справі 342/127/20, постанови Городенківського районного суду від 01.04.2021 року у справі №342/294/21 ОСОБА_3 притягувалася до адміністративної відповідальності за ст.184 ч.2 КУпАП. Позов про позбавлення відповідачки батьківських прав подано у січні 2025 року. Суд оцінює всі наявні докази у справі у їх сукупності. Колегія суддів вважає, що враховуючи значний проміжок часу між притягненням відповідачки до адміністративної відповідальності та встановленими обставинами справи на час розгляду справи у суді, притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності у 2020, 2021 роках не є безперечним доказом злісного ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно доньки.
Щодо доводів апеляційної скарги, що відповідачка не сплачує аліменти, має заборгованість по аліментах, колегія суддів зазначає, що наявність заборгованості зі сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. 
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не зверталася до суду щодо усунення перешкод у спілкуванні дитини та визначення способу участі матері у вихованні дочки, жодним чином не свідчить про свідоме нехтування своїми батьківськими правами, а отже доцільність застосування такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав.
Судом першої інстанції надано правову оцінку поданим сторонами доказам і встановлено, що відсутні правові підстави для застосування такого крайнього заходу впливу щодо ОСОБА_2 як позбавлення її батьківських прав відносно дочки. На поточному етапі життя дитини, збереження її правового зв`язку з матір`ю та відмова у позбавленні відповідачки батьківських прав буде відповідати найкращим інтересам дитини.
Відповіднодо ч.5 ст.265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначається висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові або частково щодо кожної з заявлених вимог. Резолютивна частина оскаржуваного рішення відповідає вказаним вимогам. 
Суд виклав висновк про відмову у задоволенні заявлених вимог позивача. Посилання скаржника на те, що резолютивна чатсина оскаржуваного рішення відрізняється від заявленої вимоги не заслуговує на увагу.
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати по сплаті судового збору відносяться за рахунок позивача.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 січня 2026 року.

Головуючий       В.М. Луганська

Судді:        В.А. Девляшевський

Є.Є. Мальцева