ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                             
 
26 листопада 2025 року                           
м. Київ                                                               
 
справа № 947/9393/22
 
провадження № 61-966св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),                          Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси                   від 17 листопада 2022 року у складі судді Луняченка В. О. та постанову                     Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року у складі колегії суддів:                      Дришлюка А. І., Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2             про усунення перешкод та встановлення земельного сервітуту.
 
Позовна заява мотивована тим, що вона є власницею житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Вказувала, що у квітні 2022 року у безпосередній близькості до її житлового будинку власниця суміжного житлового будинку на АДРЕСА_2 ОСОБА_2 з порушенням нормативних відстаней від меж суміжної земельної ділянки, без розроблення проектної документації та отримання дозвільних документів розпочала самовільні будівельні роботи.
 
Вважала, що виконувані роботи загрожують пошкодженням конструктивних елементів будинку, в якому проживає її сім`я, оскільки фундамент будівлі відповідачки влаштовано на відстані 50 см від межі її земельної ділянки.
 
Позивачка зазначала, що 06 квітня 2022 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради та Київською районною адміністрацією Одеської міської ради були зареєстровані її звернення з питання проведення перевірки законності проведення будівельних робіт за адресою:                        АДРЕСА_2 .
 
У травні 2022 року вона отримала відповідь на звернення від Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради                                 від 12 квітня 2022 року, яким повідомлено про роботу Управління в умовах воєнного стану.
 
10 травня 2022 року вона отримала лист Київської районної адміністрації Одеської міської ради, в якому зазначено, що згідно з даними Реєстру будівельної діяльності, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутня інформація щодо реєстрації Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради повідомлення про початок виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_2 . Також Київською районною адміністрацією Одеської міської ради підготовлено та направлено листа до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради щодо прийняття заходів відповідно до чинного законодавства України та відповідно до їх компетенції.
 
Отже, у відповідачки відсутні жодні правові підстави на проведення будівельних робіт на земельній ділянці на АДРЕСА_2 . Вказане, на думку позивачки, свідчить про порушення забудовником ОСОБА_2 вимог містобудівного та земельного законодавства України, діючих будівельних норм                    і правил та є здійсненням відповідачкою самочинного будівництва у розумінні положень частини першої статті 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
 
Посилалася на те, що на час здійснення приватизації земельної ділянки на                     АДРЕСА_2 праву бічну межу земельної ділянки було проведено по лінії її господарських будівель - гаражу та літньої кухні, тобто фактично існуючий відступ від спільної межі ввійшов до складу ділянки                        ОСОБА_2 . При цьому, між суміжними землекористувачами було узгоджено, що за необхідності проведення ремонтних робіт господарських будівель власник ділянки на АДРЕСА_2 буде надавати доступ для проведення ремонту. Проте, вказана домовленість відповідачкою не виконується.
 
З метою своєчасного підтримання експлуатаційних якостей та попередження передчасного зносу конструктивних елементів будівель, що їй належать, необхідне проведення їх поточного ремонту. Проведення таких робіт неможливе без встановлення сервітуту на належній відповідачці частині земельної ділянки довжиною 10,4 м (2,7 м + 7,7 м), шириною 1,0 м, площею 10,4 кв. м, вздовж її будівель, а саме: гаражу літ. Б, літньої кухні-бані літ. Л.
 
Ураховуючи наведене,  ОСОБА_3 просила суд:
- зобов`язати відповідачку усунути їй перешкоди у праві користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинної будівлі та приведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , у попередній стан;
-встановити безстроковий безоплатний сервітут на право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд щодо земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , вздовж будівель ОСОБА_3 : гаражу літ Б. , літньої кухні-бані літ. Л, довжиною земельної ділянки 10,4 м (2,7 м + 7,7 м), шириною 1,0 м, площею 10,4 кв. м, з проходженням межі земельного сервітуту по точках Б-В державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 , кадастровий номер 5110136900:38:005:0013.
 
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04 липня 2022 року залучено до участі у справі ОСОБА_1 як правонаступника ОСОБА_3 .
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2022 року позов задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_2 усунути ОСОБА_1 перешкоди у праві користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинної будівлі та приведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , у попередній стан.
Встановлено безстроковий безоплатний сервітут на право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд щодо земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , вздовж будівель ОСОБА_3 (правонаступник - ОСОБА_1 ) гаражу літ Б., літньої                       кухні-бані літ. Л, довжиною земельної ділянки 10,4 м (2,7 м + 7,7 м), шириною 1,0 м, площею 10,4 кв. м, з проходженням межі земельного сервітуту по точках Б-В державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 , кадастровий номер 5110136900:38:005:0013.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що будівельні роботи за адресою:                АДРЕСА_2 проводяться з порушенням вимог законодавства      у сфері будівництва, земельного законодавства та будівельних норм і правил,                            а саме: Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Закону України «Про архітектурну діяльність», ЗК України, Державних будівельних норм                               (далі - ДБН) А.2.2.-3:2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво»                                      ДБН В.1.1-12:2014 Будівництво у сейсмічних районах України», ДБН Б.2.2.-12:2019 «Планування і забудова території».
 
Ураховуючи те, що   ОСОБА_2 порушено вимоги земельного законодавства,                     а саме не дотримано нормативні відступи від меж ділянки суміжного землевласника, відсутні протипожежні розриви, районний суд, з огляду на положення статей 375, 376 ЦК України, дійшов висновку про можливість захисту права власності позивача шляхом знесення самочинного будівництва, тобто приведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2                             у попередній стан.
 
Суд першої інстанції вважав, що у позивача відсутня інша можливість здійснювати догляд за належними йому на праві власності нежилими будівлями та проводити їх поточний ремонт, у зв`язку із чим наявна необхідність у встановлені земельного сервітуту відповідно до статті 99 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), пунктом ж) частини першої якої передбачено встановлення земельного сервітуту для влаштування риштувань для проведення робіт та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд.
 
У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2022 року.
 
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Київського районного суду            м. Одеси від 17 листопада 2022 року відмовлено.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2022 року змінено та доповнено в частині його мотивування.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали застосуванню, повно та всебічно дослідив зібрані у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, та, відповідно, ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення по суті спору.
 
Суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо проведення нею робіт по реконструкції теплиці та перекриття даху, які не потребують документів, що дають право на їх виконання відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017 року № 406 «Про затвердження переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію», оскільки додані до матеріалів справи докази, у тому числі, фотокартки свідчать про проведення будівельних робіт з характерним влаштуванням фундаменту                                     в безпосередній близькості до межі земельної ділянки позивача, тому проведення таких робіт неможливе за відсутності відповідних дозвільних документів.
 
Апеляційний суд зазначив, що позивачка посилалася на необхідність встановлення сервітуту для підтримання експлуатаційних якостей та попередження передчасного зносу конструктивних елементів будівель: гаражу літ. Б, літньої кухні-бані літ. Л.,             які, у свою чергу, знаходяться вздовж межі земельної ділянки відповідачки, проведення їх поточного ремонту. При цьому раніше укладена домовленість між сторонами, як власниками суміжних земельних ділянок, що стосується проведення ремонтних робіт, ОСОБА_2 не виконується, тому необхідним є встановлення земельного сервітуту.
 
Оскільки, суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, апеляційний суд доповнив рішення суду першої інстанції в частині мотивування.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2022 року, постанову Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року скасувати                      та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У січні 2025 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду                     у складі Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження                              у вказаній справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У лютому 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2025 року у задоволенні клопотання  ОСОБА_2                про зупинення виконання заочного рішення Київського районного суду м. Одеси                        від 17 листопада 2022 року відмовлено.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга  ОСОБА_2 мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягають скасуванню. Вважає, що суди неповно дослідили обставини справи та не надали їм належної правової оцінки.
 
Суди не врахували, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази як здійснення нею самочинного будівництва, так і докази того, що права позивача порушені та потребують захисту судом саме у такий спосіб. Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради або жодним іншим компетентним органом не складалися акти, протоколи про адміністративне правопорушення, приписи, постанови щодо неї та об`єктів нерухомості, розташованих на належній їй земельній ділянці, оскільки незаконної забудови не існувало.
 
Зазначає, що апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги поданий нею висновок судової будівельно-технічної експертизи від 26 червня 2023 року № 34/23, який підтверджує, що вона не здійснювала будь-які будівельні роботи, а лише виконувала демонтаж старої теплиці на території власної земельної ділянки. При цьому вона була позбавлена можливості подати вказаний висновок у суді першої інстанції.
 
Посилається на те, що згідно зі статтею 402 ЦК України у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Проте позивач не здійснював жодних дій, направлених на досягнення згоди з нею, як власницею суміжної земельної ділянки.
 
Вважає, що метою позивача є встановлення безстрокового безоплатного сервітуту, оскільки посилаючись на необхідність встановлення такого сервітуту з метою підтримання експлуатаційних якостей та попередження передчасного зносу конструктивних елементів будівель, які знаходяться вздовж межі її земельної ділянки, проведення їх поточного ремонту, позивач не зазначає скільки часу займе проведення ремонту будівель. Проте ремонтні роботи не можуть здійснюватися безстроково.
 
На думку заявника, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що здійснення поточного ремонту будівель неможливе без застосування обтяженням сервітутом чужої земельної ділянки. Позивач не намагався досягти будь-якої попередньої домовленості про можливість здійснити поточний ремонт своїх будівель, зокрема, з її дозволу, тому звернення до суду                       з вимогами про встановлення безстрокового безоплатного сервітуту є передчасним у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду.
 
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_2 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 20 листопада          2018 року у справі № 920/1121/17, від 19 червня 2019 року у справі № 925/603/18, від 26 серпня 2020 року у справі № 663/158/17, від 18 січня 2021 року у справі                         № 372/1567/17, від 12 січня 2022 року у справі № 663/917/17, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Відзив на касаційну скаргу не подано.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка із кадастровим номером 5110136900:38:005:0013, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належали на праві приватної власності ОСОБА_3 , що підтверджується копією витягу Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 грудня 2009 року № 24754606 та державним актом на право власності на земельну ділянку (том 1, а. с. 8).
 
06 квітня 2022 року Управлінням державного архітектурно-будівельного                 контролю Одеської міської ради та Київською районною адміністрацією Одеської міської ради були зареєстровані звернення ОСОБА_1 від 06 квітня 2022 року                    щодо проведення перевірки законності проведення будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 18; 19).
 
Відповідно до листа Київської районної адміністрації Одеської міської ради                          від 10 травня 2022 року № Н-261 на звернення ОСОБА_1 було повідомлено про те, що згідно з даними Реєстру будівельної діяльності, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутня інформація щодо реєстрації Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради повідомлення про початок виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_2 . Також Київською районною адміністрацією Одеської міської ради підготовлено та направлено листа до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради щодо прийняття заходів відповідно до чинного законодавства України та відповідно до їх компетенції (том 1, а. с. 12).
 
Згідно відповіді Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 12 квітня 2022 року на звернення ОСОБА_1 щодо здійснення перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил за адресою: АДРЕСА_2 заявника було повідомлено про роботу Управління в умовах воєнного стану та недоцільність проведення засідання відповідної комісії (том 1, а. с. 13).
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 04 червня 2022 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (том 1, а. с. 50).
 
З огляду на матеріали спадкової справи № 20/2022 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 остання за життя на випадок своєї смерті 04 листопада               2011 року склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусомОдеського міського нотаріального округу Юхневич М. М. за реєстровим № 2719, згідно з яким всі належні їй домоволодіння та земельну ділянку (кадастровий номер 5110136900:38:005:0013), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 заповіла  ОСОБА_1 та поклала на нього обов`язок надати ОСОБА_5 ,                    ІНФОРМАЦІЯ_2 право користування вищевказаним нерухомим майном (том 2, с. с. 58).
 
15 червня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Міглазової Ю. О. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлої  ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (том 2, а. с. 54).
 
02 березня 2023 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 подали до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Міглазової Ю. О. заяви про відмову від спадщини після смерті ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 (том 2, а. с. 76; 81).
 
Відповідно до довідки приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Міглазової Ю. О. від 15 червня 2023 року № 211/02-14 після смерті              ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було заведено спадкову справу до майна померлої за № 20/2022 та сформовано Витяг про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 15 червня 2022 року № 69214882. Спадкоємцем майна померлої                                є ОСОБА_1 , який звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини                             (том 1, а. с. 51).
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій                   статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                   з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним                     і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають не повністю.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право                             у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити                                у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду                                за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу                        (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Щодо усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою
 
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися  і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
Відповідно до пунктів «г», «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства.
 
Власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров`я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше (стаття 104 ЗК України).
 
Частиною другою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
 
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані                                               з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав,                        і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом, способів                                (частина друга, пункти б), д) частини третьої статті 152 ЗК України).
 
Відповідно до частини першої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
 
Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина третя                      статті 375 ЦК України).
 
Відповідно до статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України                 «Про регулювання містобудівної діяльності».
 
Статтею 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що надання будівельного паспорта здійснюється уповноваженим органом містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня надходження відповідної заяви та пакета документів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Порядок видачі та форма будівельного паспорта визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.
 
Відповідно до пункту 6.1.41 Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 квітня 2019 року № 104, при розміщенні будинків у кварталах із сформованою забудовою для догляду за будинками і здійснення поточного ремонту відстань до межі суміжної земельної ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку слід приймати не менше ніж 1,0 м. При цьому, має бути забезпечене виконання необхідних інженерно- технічних заходів, що запобігатимуть попаданню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок або взаємоузгоджене водовідведення згідно з вимогами ДБН В. 1.1-25. Для нової садибної та дачної забудови відстань від межі слід встановлювати не менше 3 м.
 
У пункті 15.2.2 ДБН Б.2.2-12:2019 визначено, що протипожежні відстані між житловими, громадськими, адміністративно-побутовими будинками промислових підприємств, гаражами слід приймати за таблицею 15.2 (чисельник). Протипожежна відстань між житловими будинками та господарськими будівлями і спорудами на суміжних ділянках приймається згідно з таблицею 6.7, але не менше протипожежних вимог даних норм. В умовах забудови, що склалася, протипожежні відстані між житловими будинками та від житлових будинків до будівель і споруд іншого призначення слід визначати згідно з протипожежними вимогами даних норм, наведеними у таблиці 15.2. 
 
Зазначені норми ДБН Б.2.2.-12:2019 «Планування і забудова території», передбачають наявність протипожежних відстаней між будівлями залежно від їх ступеня вогнестійкості від 6 до 15 метрів та ці відстані можуть бути зменшені                          до 50 % за певних умов.
 
Відповідно до частин першої, четвертої та сьомої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
 
За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через ознаки, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудовано з істотними порушеннями будівельних норм                                і правил.
 
Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
 
Подібний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах                                 від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17-ц (провадження № 61-39346св18), від 20 березня 2019 року у справі № 202/3520/16-ц (провадження № 61-16770св18).
 
У постанові Верховного Суду від 17 січня 2022 року у справі № 442/4338/17 зазначено, що «позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України. Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва,                       є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм                             і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення                             з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення Законів України «Про основи містобудування»; «Про архітектурну діяльність»;                     «Про регулювання містобудівної діяльності»; постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» від 13 квітня 2011 року № 466 необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо. Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва особа (власник) може заявити за умови доведеності факту порушення своїх прав самочинною забудовою».
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що власник суміжної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 у безпосередній близькості до належного позивачу житлового будинку АДРЕСА_1 з порушенням нормативних відстаней від меж суміжної земельної ділянки, без розроблення проектної документації та отримання дозвільних документів здійснює будівельні роботи.
 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,                      та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша                     статті 76 ЦПК України).
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних                        у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, установивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, установивши, що власник земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , за відсутності проектної документації та дозвільних документів на приведення будівельних робіт, здійснює у безпосередній близькості до межі земельної ділянки позивача будівельні роботи, дійшов правильного висновку про доведеність позивачем порушення її прав здійсненням самочинного будівництва та можливість захисту права власності позивача шляхом знесення самочинного будівництва, тобто приведення земельної ділянки за адресою:                                АДРЕСА_2 , у попередній стан.
 
Судами попередніх інстанцій установлено порушення відповідачкою при будівництві нормативних відступів від меж ділянки суміжного землевласника та відсутність протипожежних розривів.
 
При цьому суд апеляційної інстанції правильно змінив рішення районного суду                        в частині його мотивування та відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо проведення нею робіт по реконструкції теплиці та перекриття даху, які не потребують документів, що дають право на їх виконання.
 
У той же час, відповідачкою не надано належних і допустимих доказів на спростування цих обставин, у зв`язку із чим доводи касаційної скарги в цій частині                    є необґрунтованими.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89,                           367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня               2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
 
Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи і зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не віднесено до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Щодо встановлення земельного сервітуту
 
Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
 
Відповідно до статті 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); в-1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.
 
Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (стаття 100 ЗК України).
 
Відповідно до статті 101 ЗК України дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи. Земельний сервітут не може бути предметом купівлі-продажу, застави та не може передаватися будь-яким способом особою, в інтересах якої цей сервітут встановлено, іншим фізичним та юридичним особам.
 
Частина перша статті 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно:         1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).
 
Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
 
Статтею 404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.
 
Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому необхідно довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом (див.: висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 08 грудня 2021 року у справі № 686/18456/18,                        від 12 квітня 2022 року у справі № 306/612/20, від 01 лютого 2023 року у справі                           № 345/4572/20, від 13 березня 2023 року у справі № 297/363/18).
 
Звертаючись до суду із цим позовом ОСОБА_3 , правонаступником якої                                   є ОСОБА_1 , обґрунтовувала необхідність встановлення сервітуту для своєчасного підтримання експлуатаційних якостей та попередження передчасного зносу конструктивних елементів будівель, що їй належать, проведення їх поточного ремонту. 
 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку про необхідність встановлення безоплатного безстрокового земельного сервітуту, посилаючись на те, що у позивача відсутня інша можливість здійснювати догляд за належними йому на праві власності нежилими будівлями та проводити їх поточний ремонт, які знаходяться вздовж межі земельної ділянки відповідачки.
 
Умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб. Отже, передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони                                      з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду.
 
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/4106/14-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 925/603/18,                             від 17 жовтня 2019 року у справі № 484/690/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 751/8865/15-ц.
 
У справі, що переглядається суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те,              що умовою встановлення сервітуту є неможливість задоволення такої потреби                          в інший спосіб, тобто якщо власник земельної ділянки відмовляється укласти договір про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови, не встановив чи ініціювала ОСОБА_3 , правонаступником якої                                            є ОСОБА_1 , питання встановлення сервітуту перед ОСОБА_2 ; чи зверталася позивачка до ОСОБА_2 із пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту на конкретно визначених умовах.
 
Зважаючи на встановлені судами обставини, колегія суддів Верховного Суду вважає, що  ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , не довела, що нормальне використання нею своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, і вона не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом. 
 
Ураховуючи наведене, помилковим є висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , про встановлення безстрокового безоплатного земельного сервітуту чужої земельної ділянки.
 
Отже, доводи касаційної скарги у цій частині Верховний Суд вважає обґрунтованими.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення                          у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Оскільки у справі немає необхідності встановлювати додаткові обставини справи, при цьому суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, які перешкоджають розгляду справи по суті, Верховний Суд вважає за необхідне скасувати судові рішення судів першої                      й апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.
 
Ураховуючи, що в частині позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою, доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, суди в цій частині правильно застосували норми матеріального права до встановлених на підставі поданих доказів фактичних обставин, тому колегія суддів вважає за необхідне залишити оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції у цій частині без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених                 у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.                   Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;                   3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Оскільки Верховний Суд частково задовольняє касаційну скаргу ОСОБА_2 , скасовує судові рішення судів попередніх інстанцій у відповідній частині                                  з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині, з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору, понесені у судах апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 3 473,40 грн (1 488,60 грн + 1 984,80 грн).
 
Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2022 року, постанову Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
 
У задоволенні позову  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту відмовити.
 
Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод                             у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою залишити без змін.
 
Стягнути з  ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 )                          судові витрати за сплату судового збору у розмірі 3 473 (три тисячі чотириста сімдесят три) гривні 40 копійок.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Д. Д. Луспеник   І. Ю. Гулейков   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк