Номер провадження: 22-ц/813/3699/26 
Справа № 522/18202/24
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04.02.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних 
справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 20 травня 2025 року
у цивільній справі за позовом Національного університету «Одеська морська академія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати вартості отриманих освітніх послуг
встановив:
17 жовтня 2024 року Національний університет «Одеська морська академія» звернувся до суду з вказаним вище позовом у якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість зі сплати вартості отриманих освітніх послуг в сумі 58755 грн, інфляційних втрат в сумі 6708,28 грн та 3% річних в сумі 2440,50 грн.
Позов обґрунтовано тим, що 11 вересня 2020 року між сторонами укладено договір №111-20/МО про надання освітньої послуги за денною формою навчання.
Наказом ректора університету від 07 вересня 2020 року №1097 відповідача зараховано на 1-й курс денної форми навчання в університеті.
За умовами вказаного вище договору, позивач взяв на себе зобов`язання за рахунок коштів відповідача надати йому освітні послуги, пов`язані з одержанням вищої освіти, а саме зарахувати на 1-й курс з 2020-2021 навчального року денної форми навчання за освітнім ступенем бакалавр, терміном навчання 4 навчальних роки, за спеціальністю (напрямом, спеціалізацією) «073 Менеджмент».
Відповідач зобов`язався вчасно вносити плату за отримані освітні послуги в розмірах та у терміни, що встановлені умовами договору та здійснити оплату за весь період навчання у розмірі 103200 грн. 
За умовами договору, вартість освітніх послуг визначається у національній валюті України з урахуванням усіх видатків університету на підготовку особи, яка навчається і встановлюється згідно з річним розрахунком вартості освітніх послуг, затвердженим у встановленому порядку, виходячи із 10 місяців навчання у навчальному році (курсі) і 5 місяців навчання у семестрі, з рівномірним помісячним розподілом.
Договором передбачено, що особа, яка навчається, може бути відрахована, зокрема, за порушення умов договору.
Наказом ректора університету від 10 червня 2024 року №748 відповідача відраховано з навчального закладу у зв`язку з невиконанням умов договору (несвоєчасна оплата/не оплата вартості навчання).
На момент відрахування, ОСОБА_1 не здійснив повну оплату вартості навчання за 2-ий семестр 2-го навчального року в сумі 5000 грн, за 3-й навчальний рік в сумі 29780 грн, за 4-й навчальний рік в сумі 23975 грн.
Протягом усього часу відповідач отримував освітні послуги, приймав участь у лабораторно-екзаменаційних сесіях, що підтверджується відомостями обліку успішності. 
Починаючи з 01 квітня 2024 року освітні послуги відповідачу не надавалися, що підтверджується актом, складеним уповноваженими працівниками університету.
З моменту відрахування відповідача припинено дію договору, що не звільняє ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, взятих під час дії договору.
Посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань, покладених на нього договором від 11 вересня 2020 року №111-20/МО, позивач також просив стягнути з відповідача інфляційній втрати та 3% річних за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання. 
Рішенням Пересипського районного суду м. Одеси від 20 травня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національного університету «Одеська морська академія» суму боргу за надання освітніх послуг №111-20/МО від 11 вересня 2020 року в сумі 58755 грн, інфляційні втрати в розмірі 6708,28 грн та 3% річних в сумі 2440,50 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 20 травня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаного вище позову.
За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що відбулася зміна обставин, внаслідок непереборної сили форс-мажора, що унеможливлює виконання зобов`язань та згідно із законом є підставою для звільнення від відповідальності за його невиконання. 
Скаржник неодноразово звертався до керівництва університету з проханням врахувати наявність форс-мажорних обставин, які суттєво вплинули на можливість виконання ним зобов`язань, а також розглянути можливість реструктуризації виниклої заборгованості, проте такі його звернення були проігноровані. 
Просить врахувати, що керівництво навчального закладу використало форс-мажорні обставини та позбавило себе обов`язку виконувати договірні зобов`язання з надання освітніх послуг у період з 28 лютого 2022 року упродовж двох тижнів, а з 14 березня 2022 року відновило надання освітніх послуг вже в дистанційному режимі. 
Стосовно неправомірності стягнення інфляційних втрат та 3% річних скаржник посилається на те, що суд залишив поза увагою ту обставину, що він з 17 листопада 2023 року перебуває на військовій службі та має статус учасника бойових дій, тому на нього поширюється дія положень ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
На вказану апеляційну скаргу Національний університет «Одеська морська академія» подав відзив у якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 20 травня 2025 року без змін, посилаюсь на те, що форс-мажорні обставини не звільняють від обов`язку виконання зобов`язань. Скаржник намагається ввести суд в оману про те, що він нібито неодноразово звертався до керівництва університету з проханням врахувати наявність форс-мажорних обставин, які суттєво вплинули на можливість виконання ним фінансових зобов`язань, а також розглянути можливість реструктуризації виниклої заборгованості, однак в обґрунтування таких тверджень відповідач не надав жодного доказу, у той час як такі звернення від ОСОБА_1 не надходили. На початку військової агресії російської федерації проти України, позивачем здійснено зміни в розкладі навчального процесу з метою збереження та захисту здоров`я і життя, як здобувачів освіти, так і працівників університету. Законодавством та умовами договору не передбачено обов`язку позивача погоджувати такі зміни із здобувачем освіти. Згодом, із стабілізацією ситуації в державі, організації бомбосховищ, відновлено можливість для здобувачів освіти відвідувати заняття за денною формою навчання (очно), також збережено можливість навчатися дистанційно. Відповідач упродовж трьох років після початку війни, продовжував отримувати освітні послуги та не ініціював питання і не виявив бажання відмовитися від отримання цих послуг. Твердження скаржника про заниження кості освітніх послуг є безпідставними, обумовлені виключно небажанням виконувати належним чином свої договірні зобов`язання щодо оплати отриманих освітніх послуг. Додані до апеляційної скарги нові докази усупереч ч.3 ст. 367 ЦПК України, не мають враховуватися під час апеляційного перегляду справи.
У відповіді на відзив на апеляційну скаргу, окрім обставин, якими обґрунтовано апеляційну скаргу, скаржник посилається на те, що судове засідання 20 травня 2025 року проведено без участі його представника, останній не мав можливості ознайомитися з матеріалами справи в електронному вигляді через їх відсутність в електронному суді. 
В запереченнях на відповідь на відзив на апеляційну скаргу позивач звертає увагу на безпідставності доводів апеляційної скарги та відсутності правових підстав для її задоволення. 
Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Пунктом 1 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Положеннями п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів — сумою, яка стягується.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14 січня 2026 року, розгляд цієї справи призначено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, з огляду на те, що позовні вимоги мають виключно майновий характер, та справа є малозначною в силу вимог закону, оскільки ціна позову (67903,78 грн) не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (90840 грн).
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю — доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ч.1 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду відповідає, виходячи з такого. 
Судом встановлено, що 11 вересня 2020 року між Національним університетом «Одеська морська академія» та ОСОБА_1 укладено договір про надання освітньої послуги за денною формою навчання № 111-20/МО (далі- Договір) (а.с. 12).
За умовами Договору, університет взяв на себе зобов`язання за рахунок коштів відповідача надати йому освітні послуги, пов`язані з одержанням вищої освіти, а саме зарахувати на 1-й курс з 2020-2021 навчального року денної форми навчання за освітнім ступенем бакалавр, терміном навчання 4 навчальних роки, за спеціальністю (напрямом, спеціалізацією) «073 Менеджмент» (пункт 1.1).
Освітні послуги за цим Договором надаються університетом з моменту укладення договору та до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань або до моменту розірвання договору, згідно п.6.4 (пункт 1.2.).
Університет зобов`язався організувати підготовку особи, яка навчається, відповідно до стандартів вищої освіти у базовому вищому навчальному закладі в м. Одесі (пункт 2.1).
Університет має право вимагати від замовника своєчасно вносити плату за освітні послуги в розмірах та порядку, встановлених цим договором (пункт 2.4).
Замовник повинен вчасно вносити плату за отримувані особою, яка навчається, освітні послуги в розмірах та у терміни, що встановлені умовами цього договору (пункт 3.1).
Вартість освітніх послуг визначається у національній валюті України з урахуванням усіх видатків університету на підготовку особи, яка навчається, і встановлюється згідно з річним розрахунком вартості освітніх послуг, затвердженим у встановленому порядку, виходячи із 10 місяців навчання у навчальному році (курсі) і 5 місяців навчання в семестрі, з рівномірним помісячним розподілом і складає: за навчання за освітнім ступенем бакалавр за весь термін навчання 103200 грн, у тому числі: за 1-ий курс 25800 грн, за 2-ий курс 25800 грн, 3-ий курс 25800 грн, за 4-ий курс 25800 грн (пункт 4.1).
Університет має право в односторонньому порядку змінювати вартість освітніх послуг, визначену п. 4.1. цього Договору, але не більше як на офіційно визначений рівень інфляції за попередній календарний рік і не частіше одного разу на рік. У разі такої зміни вартості освітніх послуг, Замовник має сплатити вартість освітніх послуг з урахуванням фактичного індексу інфляції, згідно Розрахунку вартості, що діє на поточний навчальний рік (курс, семестр) (пункт 4.2). 
За невиконання або неналежне виконання зобов`язань по договору сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства (пункт 5.1).
Договір розривається при відрахуванні особи, яка навчається (пункт 6.4).
Особа, яка навчається, може бути відрахована за порушення умов договору (пункт 6.5).
Наказом ректора Університету від 07 вересня 2020 року № 1097 відповідача зараховано на 1-й курс денної форми навчання (а.с. 10).
Упродовж 2022-2024 років відповідач отримував освітні послуги, приймав участь у лабораторно-екзаменаційних сесіях, що підтверджується відповідними відомостями обліку успішності (а.с. 15-20).
Починаючи з 01 квітня 2024 року по 10 червня 2024 року відповідач заняття не відвідував, що підтверджується актом (а.с. 14).
Наказом ректора університету від 10 червня 2024 року № 748 відповідача відраховано з навчального закладу у зв`язку з невиконанням умов договору (а.с. 13).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач порушив умови Договору, оскільки належним чином не виконав зобов`язання зі сплати отриманих послуг, унаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненн на користь позивача. Крім цього, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню інфляційні втрати та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Відхиляючи аргументи відповідача, наведені ним у відзиві на позов, суд зазначив, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження зазначених ним обставин.
З такими висновками суду першої інстанції, погоджується колегія суддів, з огляду на таке.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не заперечує факт укладення зазначеного вище договору, як і те, що він має заборгованість перед позивачем у розмірі, заявленому до стягнення.
Як на підставу задоволення вимог апеляційної скарги, скаржник посилається на наявність форс-мажорних обставин, та те, що позивач тимчасово припиняв надання освітніх послуг, згодом перейшовши до їх надання у дистанційному форматі. В частині неправомірності стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, посилається на наявність у ОСОБА_2 статусу учасника бойових дій. 
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ст. 509 ЦК України).
Принцип свободи договору, який полягає у визначенні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договір або утримуватися від його укладення, а також визначати його зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості (ст. 627 ЦК України).
За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання (ст. 901 ЦК України).
У випадку, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 903 ЦК України).
Особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів (ст. 617 ЦК України). 
Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.
Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п. 38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі N 912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.
Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер, є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.
Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.
24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Президент України видав Указ N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", на підставі якого в Україні з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року введено воєнний стан.
Торгово-промислова палата України листом від 28 лютого 2022 року N 2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили).
Вказаний лист ТПП України адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.
Лист ТПП від 28 лютого 2022 року є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обстави (див. постанову Верховного Суду від 15 червня2023 у справі № 910/8580/22).
Лист ТПП від 28 лютого 2022 року N 2024/02.0-7.1 є документом загального інформаційного характеру, цей лист не може вважатися сертифікатом ТПП, виданим відповідно до положень ст. 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" і не є доказом настання форс-мажору (обставин непереборної сили) для певного суб`єкта господарювання у конкретному зобов`язанні. Водночас Верховний Суд звертає увагу, що навіть за відсутності сертифіката ТПП, отриманого в передбаченому законом порядку, сторона не позбавлена можливість доводити наявність форс-мажорних обставин іншими доказами, якщо інше не встановлено законом чи договором (див. постанову Верховного Суду від від 13 вересня 2023 у справі № 910/7679/22).
Отже, форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін. Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Тобто мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін.
Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність (схожий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16 липня 2019 року у справі N 917/1053/18, від 30 листопада 2021 року у справі N 913/785/17, від 25 січня 2022 року у справі N 904/3886/21, від 30 травня 2022 року у справі N 922/2475/21, від 31 серпня 2022 року у справі N 910/15264/21).
Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 16 липня 2019 року у справі N 917/1053/18, лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.
Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин (постанова Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі N 910/15264/21).
Посилання на наявність обставин форс-мажору використовується стороною, яка позбавлена можливості виконувати договірні зобов`язання належним чином, для того, щоб уникнути застосування до неї негативних наслідків такого невиконання. Інша ж сторона договору може доводити лише невиконання/неналежне договору контрагентом, а не наявність у нього форс-мажорних обставин (як обставин, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання). Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору (постанови Верховного Суду від 15 червня 2018 у справі N 915/531/17, від 26 травня 2020 у справі N 918/289/19, від 17 грудня 2020 у справі N 913/785/17, від 30 листопада 2021 у справі N 913/785/17 та від 07 червня 2023 у справі N 906/540/22). 
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19)).
Суд першої інстанції не встановив, а скаржник за допомогою належних та допустимих не довів, що запровадження воєнного стану унеможливило виконання ним обов`язків зі сплати коштів за договором про надання освітніх послуг за денною формою навчання №111-20/МО від 11 вересня 2020 року. 
За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, дійшов правильного висновку, що саме лише запровадження воєнного стану на території України не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, як на те посилається скаржник. 
Відомості обліку успішності, додані до позову, підтверджують, що після запровадження воєнного стану, відповідач продовжував отримувати освітні послуги, надані позивачем.
Водночас, позбавлені доказового обґрунтування аргументи скаржника про те, що він неодноразово звертався до позивача з проханням врахувати наявність форс-мажорних обставин, а також розглянути можливість реструктуризації виниклої заборгованості, оскільки такі усупереч ст. 12,81 ЦПК України не доведені.
Оголошення позивачем канікул впродовж 28 лютого 2022 року – 14 березня 2022 року, а також перехід на дистанційну форму здобуття освіти, не вплинули на якість та обсяг наданих освітніх послуг, зважаючи на те, що ОСОБА_1 , як здобувач освіти, не звертався з цього приводу до закладу освіту, як надавача цих послуг.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст. 625 ЦК України).
Сплата 3 % річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2018 у справі N 922/4544/16, від 26 квітня 2018 у справі N 910/11857/17, від 16 жовтня 2018 у справі N 910/19094/17, від 06 листопада 2018 у справі N 910/9947/15, від 29 січня 2019 у справі N 910/11249/17, від 19 лютого 2019 у справі N 910/7086/17, від 10 вересня 2019 у справі N 920/792/18.
Нарахування, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. Подібний за змістом правовий висновок викладений в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 у справі N 905/600/18, Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 у справі N 910/4590/19, Верховного Суду від 23 березня 2023 у справі N 920/505/22.
У постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі N 913/869/14 вказано: "Разом із тим ст. 617 ЦК встановлено загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок дії непереборної сили, у той час як норми ст. 625 ЦК, яка визначає відповідальність за порушення саме грошового зобов`язання незалежно від наявності чи відсутності вини боржника, є спеціальними, конкретизуючими і не передбачають жодних підстав звільнення від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК). Ураховуючи викладене, можна дійти висновку, що порушення відповідачем умов Договору щодо оплати товару є підставою для нарахування визначених ст. 625 ЦК платежів, а наявність обставин непереборної сили за Договором не звільняє відповідача від встановленого законом обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами".
Форс-мажор не звільняє сторін договору від виконання зобов`язань і не змінює строків такого виконання, цей інститут спрямований виключно на звільнення сторони від негативних наслідків, а саме від відповідальності за невиконання чи прострочення виконання зобов`язань на період існування форс-мажору. Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про те, що нарахування у вигляді інфляційних втрат та 3 % річних, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК, за своєю правовою природою не є правовою відповідальністю (штрафними санкціями), встановленою ст. 611 ЦК та ст. 217 ГК. Тому правила щодо звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання у випадку настання непереборної сили (форс-мажору), визначені ст. 617 ЦК та ст. 218 ГК, не підлягають застосуванню до акцесорного зобов`язання, передбаченого ч. 2 ст. 625 ЦК, щодо сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми (див. постанову Верховного Суду від 13 вересня 2023 № 910/8741/22).
За таких обставин, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних. 
Наявність у ОСОБА_2 , який не є учасником цієї справи, статуса учасника бойовий дій, не звільняє скаржника ОСОБА_1 від цивільно-правової відповідальності, передбаченої ч.2 ст. 625 ЦК України.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що відповідні пільги, передбачені ч.15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» мають виключно (лише) особисто військовослужбовці, визначені законом, а також їх дружини (чоловіки), тобто коло суб`єктів, на які поширюються відповідні пільги є вичерпним. 
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими висновки суду з якими не погоджується скаржник.
Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.
Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 20 травня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий         Ю.П. Лозко

Судді:         О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький