П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2025 року 
м. Рівне

Справа № 572/3908/24
Провадження № 22-ц/4815/1132/25

Головуючий у Сарненському районному суді
Рівненської області: суддя Довгий І.І.
Рішення суду першої інстанції 
(повний текст) проголошено 
у м. Сарни Рівненської області 
о 11 год. 29 хв. 29 травня 2025 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Боймиструк С.В.
секретар судового засідання: Маринич В.В.

за участі: ОСОБА_1 і представники сторін у судове засідання не з’явилися,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 29 травня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області про визнання протиправним рішення Виконавчого комітету Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області щодо відмови у наданні дозволу на приватизацію квартири та зобов`язання надати дозвіл на приватизацію квартири і зустрічним позовом Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,
в с т а н о в и в :
У вересні 2024 року в суд звернулася ОСОБА_1 із позовом до Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області (далі – Немовицька сільська рада) про визнання протиправним рішення Виконавчого комітету Немовицької сільської ради №105 від 14 серпня 2024 року щодо відмови в наданні дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_1  (далі – с. Катеринівка) через відсутність ордеру на жиле приміщення та  зобов`язання Немовицької сільської ради надати дозвіл на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .
Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що вона є наймачем спірної квартири. Право на квартиру нею було набуто в результаті обміну житловими приміщеннями, яке проведено нею з ОСОБА_2   на підставі рішення Немовицької сільської ради від 21 квітня 2004 року №38. 
У квартирі АДРЕСА_1 вона зареєстрована та проживає одиноко. З метою реалізації права на приватизацію державного житлового фонду вона звернулася до Немовицької сільської ради, рішенням якої від 14 серпня 2024 року їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю в неї ордеру на квартиру. Вважає, що ордер на квартиру вона надати не  може, оскільки ордер видавався ОСОБА_2 при першому наданні житла. Їй після обміну квартир ордер не видавався, що є підставою для звернення до суду.  
Заперечуючи проти позову, у жовтні 2024 року Немовицька сільська рада звернулася із зустрічним позовом, де просить визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням – квартирою АДРЕСА_1 , внаслідок відсутності в житловому приміщенні   понад встановлені строки та у зв`язку з добровільним визначенням собі іншого місця проживання. 
При цьому зверталася увага,  що рішенням Виконавчого комітету Немовицької сільської ради від 14 серпня 2024 року №105 ОСОБА_1 відмовлено в наданні дозволу на приватизацію через відсутність копії ордеру на жиле приміщення. Відповідно до інформації відділу бухгалтерського  обліку від 29 липня 2024 року за спірною квартирою рахується заборгованість по квартирній платі в сумі 2 509,44 гривень. Повідомлення про наявність заборгованості по квартплаті було надіслано позивачу, однак вручено не було у зв`язку з відсутністю її за місцем реєстрації. 
Працівниками органу сільського самоврядування при виїзді в с. Катеринівка було складено акт від 20 червня 2024 року  про те, що в квартирі АДРЕСА_1 , на момент складання акту ніхто не проживає. Зі слів сусідів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , у спірну квартиру по обміну мав вселитись ОСОБА_6 , але він помер.  В квартиру вселилась його дружина - ОСОБА_1 , яка фактично проживає в с. Зносичі Сарненського району (далі – с. Зносичі). Проживання позивачки в с. Зносичі підтверджується актом №24 від 24 вересня 2024 року, складеного працівниками Зносицького старостинського округу Немовицької сільської ради за результатами комісійного обстеження житлового будинку в АДРЕСА_2 в присутності сусідів - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та власника домогосподарства - ОСОБА_9 , яким було встановлено  факт проживання ОСОБА_1 з 01 лютого 2010 року в АДРЕСА_2 . Враховуючи, що ОСОБА_1 понад десять років не  проживає по місцю  реєстрації, вона втратила інтерес  до спірного житла, добровільно визначивши собі місце проживання за іншою адресою, просила визнати її такою, що втратила право користування квартирою.
Ухвалою  Сарненського районного суду Рівненської області від 11 листопада 2024 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з позовом  ОСОБА_1 до   Немовицької сільської ради  про визнання протиправним рішення Виконавчого комітету Немовицької сільської ради від 14 серпня 2024 року №105 щодо надання дозволу на приватизацію квартири, визнання права на приватизацію та зобов`язання передати квартиру у власність.
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 29 травня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним рішення Виконавчого комітету Немовицької сільської ради №105 від 14 серпня 2024 року про відмову у наданні дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_1 через відсутність ордеру на житлове приміщення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 щодо зобов`язання Немовицької сільської ради надати дозвіл на приватизацію квартири АДРЕСА_1 відмовлено.
Відмовлено у задоволенні зустрічного позову Немовицької сільської ради до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності в житловому приміщенні понад встановлені строки та у зв`язку з добровільним визначенням іншого місця проживання.
У поданій апеляційній скарзі Немовицька сільська рада, вважаючи оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, що полягало у неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права, просить його скасувати, задовольнивши зустрічний позов.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, не погоджується із твердженнями суду про те, що на спірну квартиру інші особи не претендують, це житло є єдиним об`єктом нерухомого майна, позивач вселилася в квартиру на законних підставах і протягом тривалого часу добросовісно використовує її як єдине житло, що свідчить про те, що вона має тривалі і достатні зв`язки із конкретним місцем проживання. Тобто спірне приміщення є її "житлом" в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Так, вважає, що квартира АДРЕСА_1 перебуває на балансі сільської ради, не є приватизованою та є покинутою. ОСОБА_1 не проживає у квартирі понад п`ять років і не виконує обов`язків зі сплати комунальних платежів – обліковується заборгованість по квартирній платі у 2 509, 44 гривні, тобто втратила до неї інтерес, квартира не обладнана опалювальними приладами, відсутнє газопостачання, а нарахування за послуги водопостачання та водовідведення не провадяться. Звертає увагу, що ці обставини підтверджуються відповідними доказами у справі.
Судом не враховано, що актом від 20 червня 2024 року №146/09-26, актом №24 від 24 вересня 2024 року, актом від 09 липня 2024 року №24, актом від 01 листопада 2021 року, актом від 28 листопада 2024 року, актом від 19 лютого 2025 року та поясненнями ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 встановлено, що ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі, а фактично мешкає, без реєстрації місця проживання, у АДРЕСА_2 . 
Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , з яким вона проживає у одному господарстві у с. Злазне, прийняті на облік для обслуговування одиноких непрацездатних громадян у відділенні соціальної допомоги вдома Комунального закладу "Центр надання соціальних послуг" Сарненської міської ради.
Щодо показань свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_11 , то вони є неналежними через їх заінтересованість у вирішенні справи на користь ОСОБА_1 .
Судом при ухваленні оскаржуваного рішення хибно визначено наявність поважних причин відсутності ОСОБА_1 у спірній квартирі понад встановлені ст. 71 ЖК УРСР строки. При цьому ОСОБА_1 після смерті чоловіка, який не був власником квартири АДРЕСА_1 , вільно обрала інше місце проживання, де понад десять років постійно мешкає, а тому її слід визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Оскільки квартира АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності Немовицької сільської ради, а на квартирному обліку органу місцевого самоврядування перебувають діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування, та особи з їх числа – 18 осіб, які потребують забезпечення житлом, заявник вказує про недостовірність висновку суду про відсутність заінтересованих осіб на спірну квартиру.
Зважаючи на наведене, заявник зауважував, що судом при вирішенні спірних правовідносин неправильно застосовано ст. 47 Конституції України, ст.ст. 5, 13, 15, 58, 71, 107 ЖК УРСР, ст. 391 ЦК України, рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", роз`яснення пунктів 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", постанови Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі №369/6361/15-ц, від 15 серпня 2018 року у справі №595/1271/16-ц, від 25 квітня 2019 року у справі №761/13293/16-ц, від 26 червня 2019 року у справі №125/2625/17, від 24 лютого 2021 року у справі №296/4642/19, від 18 березня 2019 року у справі №182/6536/13-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц.
До початку судового засідання 02 грудня 2025 року Немовицьким сільським головою подано клопотання про відкладення розгляду справи з огляду на захворювання представника Немовицької сільської ради – Азізової Т.А., внаслідок чого вона є тимчасово непрацездатною і не може з’явитися до Рівненського апеляційного суду.
Проте клопотання до задоволення не підлягає.
Так, відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належно повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тобто процесуальним законом надано право розглядати справу за відсутності сторін, які належно повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.
Колегією суддів ураховується, що Немовицька сільська рада належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції нею не подавалося, причин, що унеможливили б безпосередню участь у судовому засіданні голови органу сільського самоврядування чи укладення договору про правову допомогу з адвокатом з метою представництва інтересів відповідача в апеляційному суді, наведено не було.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (постанова Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19)).
Оскільки суд апеляційної інстанції не встановив неможливості розгляду справи за відсутності представника Немовицької сільської ради, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (ст. 367 ЦПК України), розгляд колегією суддів справи за відсутності представника відповідача не суперечить закону і обставинам справи, а тому не свідчить про порушення норм процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Згідно зі ст.ст. 263, 367 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як з`ясовано судом, рішенням Виконавчого комітету  Немовицької сільської ради від 14 серпня 2024 року №105 "Про розгляд заяви гр. ОСОБА_1 " позивачу відмовлено в наданні дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_1 через відсутність ордера (копії ордера) на жиле приміщення.
З повідомлення Немовицької сільської ради від 02 липня 2024 року вбачається, що ордера на квартиру АДРЕСА_1 серед документів органу місцевого самоврядування не виявлено.
Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданого Немовицькою сільською радою 08 жовтня 1997 року, встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_12 зареєстрували шлюб 08 жовтня 1997 року, після чого дружині присвоєно прізвище " ОСОБА_13 ".
З інформаційної довідки №2939, виданої 27 травня 2024 року Комунальним підприємством «Рівненське  обласне бюро технічної інвентаризації», видно, що згідно з матеріалами та реєстровими книгами станом на 01 січня  2013 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстровано.
З довідки №179-02/22 Сарненської міської ради від 19 червня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 за період проживання у АДРЕСА_3 з 22 липня 1992 року по 26 квітня 1996 року право на приватизацію державного житлового фонду на території м. Сарни не використала.
З довідки №142/01-21 Центру надання адміністративних послуг Сарненської міської ради від 19 червня 2024 року видно, що місце проживання ОСОБА_1 з 07 липня 1978 року по 26 квітня 1996 року було зареєстроване в АДРЕСА_3 , що відносилося до зони посиленого радіоекологічного контролю (4 зона).
З виписки №132 від 21 травня 2024 року з погосподарської книги №2 за 2021-2025 роки, зробленій Немовицькою сільською радою, вбачається, що квартира АДРЕСА_1 обліковується за ОСОБА_1 .
Рішенням Виконавчого комітету Немовицької сільської ради №38 від 21 квітня 2004 року надано дозвіл ОСОБА_2 , жителю АДРЕСА_4 , на обмін квартирами з ОСОБА_1 , жителькою АДРЕСА_5 .
24 червня 2024 року Державною установою «Катеринівська виправна колонія (№46)» надано ОСОБА_1 відповідь про неможливість надати архівну копію ордеру на квартиру внаслідок відсутності такого документа. При цьому вказувалося, що житлові будинки у 1998 році були передані установою на баланс Немовицької сільської ради, а до цього часу ордери видавались виключно Виконавчим комітетом Немовицької сільської Ради народних депутатів.
Витягом №413 від 28 травня 2024 року про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні у АДРЕСА_6 ,  встановлено факт реєстрації у цьому житловому приміщенні лише ОСОБА_1 з 26 квітня  1996 року.
Відповідно до посвідчення, виданого 06 квітня 1993 року Сарненським відділом райзабезу Рівненської області, ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи.
На її замовлення Комунальним підприємством "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" у травні 2024 року виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 28, 7 м2, житловою – 16, 5 м2.
17 серпня 2021 року Немовицькою сільською радою прийнято рішення №663, яким списано з балансового обліку Немовицької сільської ради багатоквартирні житлові будинки.
З акту про списання багатоквартирного будинку з балансу від 24 вересня 2021 року вбачається, що того ж дня списано багатоквартирний будинок АДРЕСА_7 .
Рішенням Немовицької сільської ради  №779 від 19 жовтня 2021 року затверджено акти про списання багатоквартирних житлових будинків. Окремі житлові квартири, нежитлові приміщення в будинках, що перебувають на балансі органу місцевого самоврядування та право власності на них не зареєстроване, то такі житлові квартири, нежитлові приміщення залишаються на балансі Немовицької сільської ради.  
З інформації Відділу бухгалтерського обліку Немовицької сільської ради від 29 липня 2024 року №1620/04-38 видно, що станом на 01 листопада 2021 року за квартирою АДРЕСА_1 рахується заборгованість за квартирною платою у 2 509,44 гривні, про що повідомлено ОСОБА_1 листом від 05 серпня 2024 року №1778/08/01-10.  
Актом Немовицької сільської ради від 20 червня 2024 року  №146/09-26 стверджено, що станом на момент його складання   в квартирі АДРЕСА_1 ніхто не проживає. Зі слів сусідів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , у спірну квартиру за обміном мав вселитись ОСОБА_6 , проте не встиг, оскільки помер в спеціалізованому соціальному закладі для літніх людей.  В квартиру вселилась його дружина - ОСОБА_1 , яка фактично проживає в с. Зносичі.
З письмових пояснень ОСОБА_4 та ОСОБА_3 засвідчених секретарем Виконавчого комітету Немовицької сільської ради, вбачається, що ОСОБА_1 проживала у спірній квартирі приблизно з 2004 року, згодом виїхала у невстановлене місце, за місцем реєстрації з`являлась один-два рази протягом року, останні п`ять-десять років не з`являється. 
24 вересня 2024 року Зносицьким старостинським округом Немовицької сільської ради складено акт  №24 обстеження щодо факту встановлення реєстрації та проживання в АДРЕСА_2 , в господарстві ОСОБА_9 в присутності сусідів - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та власника домогосподарства, яким встановлено  факт проживання ОСОБА_1 з 01 лютого 2010 року в АДРЕСА_2 , без реєстрації. Ця інформація також зазначена в письмових заявах-повідомленнях ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
З акту Немовицької сільської ради від 01 листопада 2021 року видно, що під час поквартирного обходу було встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 ніхто не проживав, а квартира тривалий час зачинена.
Випискою від 08 липня 2024 року №178 з погосподарської книги  №4 за 1996-2000 роки, зробленою Немовицькою сільською радою, підтверджено, що в АДРЕСА_5 , були зареєстровані голова домогосподарства - ОСОБА_6 та співмешканка - ОСОБА_14 (прибула 29 квітня 1996 року з м. Сарни).
Відповідно до виписки від 08 липня 2024 року №177 з погосподарської книги  №1 за 2001-2005 роки, зробленій Немовицькою сільською радою, в АДРЕСА_5 , були зареєстровані голова домогосподарства - ОСОБА_6 (вибув ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дубно) та дружина - ОСОБА_1 .
Випискою від 21 травня 2024 року №132 з погосподарської книги  №2 за 2021-2025 роки, зробленою Немовицькою сільською радою, встановлено, що в АДРЕСА_6 , обліковується ОСОБА_1 як голова домогосподарства. 
З актів від 28 листопада 2024 року і від 19 лютого 2025 року, складених представником Немовицької сільської ради, вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зачинені двері, які ніхто не відчинив, а також в дверній шпарині містяться квитанції про оплату комунальних послуг з постачання природного газу за попередній період, починаючи з червня 2024 року .
В засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_9 показав, що позивач іноді приїжджає до нього у АДРЕСА_2 , де вона на постійній основі не живе, причину відвідувань пояснити не зміг, особисті речі привозить з собою, а потім при від`їзді забирає.  Свідок ОСОБА_11 засвідчила, що ОСОБА_1 є її родичкою, яку вона навідує час від часу в с. Катеринівка у спірній квартирі, де вона самотньо проживає.  
Вважаючи, що її суб`єктивне цивільне право на приватизацію об`єкта державного житлового фонду порушено відповідачем, у вересні 2024 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до Немовицької сільської ради про визнання протиправним рішення Виконавчого комітету Немовицької сільської ради №105 від 14 серпня 2024 року та зобов`язання надати дозвіл на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .
Заперечуючи проти позову, у жовтні 2024 року Немовицькою сільською радою пред`явлено зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із часткової доведеності і обґрунтованості вимог позивача, оскільки інших заінтересованих осіб, крім ОСОБА_1 , щодо спірного житла не встановлено, а вона вселилася в квартиру АДРЕСА_1 на законних підставах відповідно до рішення органу місцевого самоврядування про обмін житлом. Також протягом тривалого часу позивач добросовісно використовує квартиру як єдине житло, що свідчить про те, що вона має достатні та тривалі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому її «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що є достатніми підставами для захисту житлових прав ОСОБА_1 .
Отже, оспорюване рішення Виконавчого комітету Немовицької сільської ради №105 від 14 серпня 2024 року про відмову у наданні дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_1 внаслідок відсутності ордеру на житлове приміщення визнано протиправним.
Щодо відмови ОСОБА_1 у задоволенні вимоги про зобов`язання надати дозвіл на приватизацію спірної квартири, то судом ураховано, що відповідна процедура щодо приватизації об`єкта державного житлового фонду здійснюється лише визначеними органами та у порядку, чітко передбаченому законом. Тобто суд не наділений повноваженнями підміняти орган приватизації житла та ухвалювати відповідні рішення з цього приводу.
Залишаючи зустрічний позов без задоволення, суд попередньої інстанції зважив на те, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Процесуальний закон покладає обов`язок на Немовицьку сільську раду довести факт відсутності ОСОБА_1 понад встановлені ст. 71 ЖК України строки у житловому приміщенні без поважних причин. Початок перебігу часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим це питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.
Оскільки Немовицька сільська рада не навела достатніх підстав,  а в судовому засіданні не надала об`єктивних і переконливих доказів про відсутність позивача у спірній квартирі понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), суд не погодився із відповідачем про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . 
З такими висновками погоджується і колегія суддів.
Відповідно до ч. 2 ст. 41, ст. 47 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі ст.ст. 345, 382 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.
Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.
Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом (ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР).
Відповідно до пункту 10 ч. 1 ст. 15, ст. 58 ЖК Української РСР виконавчі комітети районних, міських, районних у містах рад у межах і в порядку, встановлених цим Кодексом та іншими актами законодавства України, на території району, міста, району в місті: видають ордери на жилі приміщення.
На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.
Пунктами 17, 18, 23 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009 № 396, передбачено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.
Громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.
Орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян.
Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» на органи приватизації покладено обов`язок дотримуватись виконання законодавства під час проведення приватизації громадянами житла.
Відповідно до ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.
Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію, заборона приватизувати конкретне приміщення.
З огляду на те, що на спірну житлову площу, окрім позивача, інші особи не претендують, квартира є єдиним об`єктом нерухомого майна, особа вселилася в житло на законних підставах і протягом тривалого часу добросовісно використовує квартиру як єдине житло, що свідчить про те, що вона має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому її «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є підстави для захисту житлових прав позивачів.
Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №200/18858/16-ц.
Отже, рішення Виконавчого комітету Сарненського району Рівненської області №105 від 14 серпня 2024 року "Про розгляд заяви гр. ОСОБА_1 ", яким відмовлено позивачу в наданні дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_1 внаслідок відсутності ордеру на жиле приміщення правильно визнано протиправним.
Щодо зустрічного позову, то колегія суддів бере до уваги висновок Верховного Суду, що зроблений у постанові від 30 жовтня 2023 року у справі № 759/21930/21 з приводу подібних правовідносин.
Так, статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або  з порушенням прав інших громадян.
Відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору – судом.
Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Верховний Суд зауважив, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем.
Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло (постанова Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 520/7767/19).
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це.
На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї  в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Подібна позиція висловлена Верховним Судом у постанові 24 грудня 2020 року у справі № 369/6361/15-ц.
У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем).
Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Разом з цим вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.
Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 182/6536/13-ц.
З огляду на те, що відповідач у зустрічному позові не навів достатніх підстав,  а в судовому засіданні не надав достатніх доказів про відсутність відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), в задоволенні зустрічного позову відмовлено. 
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування частково підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, та не підлягають застосуванню норми матеріального права, на які вказував відповідач, суд першої інстанції обґрунтовано визнав оспорюване рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування протиправним, залишивши без задоволення вимогу про зобов`язання надати дозвіл на приватизацію спірної квартири і зустрічний позов Немовицької сільської ради про визнання особи такою, що втраила право користування житловим приміщенням.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що спірна квартира є залишеною, ОСОБА_1 не проживає понад п`ять років і не виконує обов`язків зі сплати комунальних платежів – обліковується заборгованість по квартирній платі у 2 509, 44 гривні, тобто втратила зв`язок із нею та інтерес до неї, то з ними погодитися не можна.
Суд попередньої інстанції при оцінці цих обставин уже дав детальну і вичерпну оцінку.
Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання – пропорційним законній меті.
У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності – дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Поняття «майно» в першій частині ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст. 1 Першого протоколу до цієї Конвенції.
При оцінці відповідних аргументів заявника колегія суддів також бере до уваги, що квартира АДРЕСА_1 є єдиним житлом ОСОБА_1 , іншого житла на законному праві вона не має, а її місце проживання зареєстроване саме у спірному житловому приміщенні. Сам по собі факт тимчасового проживання позивача у АДРЕСА_2 , разом із ОСОБА_9 не може бути законною підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою, адже очевидно визнаватиметься непропорційним втручанням держави у право ОСОБА_1 на житло і порушенням справедливого балансу інтересів сторін. При цьому враховується і те, що вимогу про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житлом, Немовицькою сільською радою пред`явлено лише після звернення її до суду за захистом свого права на приватизацію спірної квартири, тобто як заперечення проти законного права позивача. Раніше такий судовий спір органом сільського самоврядування ініційовано не було.
Крім того, про переривання строку відсутності ОСОБА_1 у спірній квартирі свідчить та обставина, що у першій половині 2024 року (у травні 2024 року) вона виготовляла технічний паспорт на житло. Тобто об`єктивно виявляла відповідний інтерес до житла та зв`язок з нею. Також за даними погосподарських книг Немовицької сільської ради документально вона обліковується як голова господарства квартири АДРЕСА_1 .
Апеляційний суд не згоден і з твердженнями автора апеляційної скарги про хибне незастосування висновків Верховного Суду, що висловлені у постановах Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі №369/6361/15-ц, від 15 серпня 2018 року у справі №595/1271/16-ц, від 25 квітня 2019 року у справі №761/13293/16-ц, від 26 червня 2019 року у справі №125/2625/17, від 24 лютого 2021 року у справі №296/4642/19, від 18 березня 2019 року у справі №182/6536/13-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц. Так, спірні правовідносини та права і обов`язки, які були предметом перегляду касаційного суду, відрізняються обставинами справи, правовою природою і характеристиками, тобто не є подібними між собою і тому не є релевантними. Крім того, ці висновки тлумачаться заявником необ`єктивно, однобічно та виключно на свою користь. 
Спростовуються правильністю висновків суду попередньої інстанції і доводи про залишення без належної уваги ст. 47 Конституції України, ст.ст. 5, 13, 15, 58, 71, 107 ЖК УРСР, ст. 391 ЦК України, рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", роз`яснення пунктів 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України".
Решта аргументів заявника також не заслуговують на увагу як необґрунтовані і тому апеляційним судом відхиляються.
Щодо рішення суду попередньої інстанції в частині відмови у позові про зобов`язання Немовицької сільської ради надати дозвіл на приватизацію квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , то в цій частині воно не оскаржувалося, а апеляційна скарга Немовицької сільської ради не містить доводів та вимог з приводу його незаконності та необгрунтованості. Зважаючи на відсутність законних підстав для перевірки судового рішення в цій частині, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України колегією суддів воно не переглядалося. 
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003).
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області залишити без задоволення, а рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 29 травня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                        С.В. Хилевич

Судді:                                                                        Н.М.Ковальчук

С.В.Боймиструк