ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 січня 2026 року м. Житомир справа № 240/562/25
категорія 106030200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Приходько О.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_1 військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, 
встановив:
До Житомирського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_1 військова частина НОМЕР_2 ), в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та щодо виплати компенсації втрати частини доходу за час затримки виплати грошового забезпечення;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за 281 днів затримки повного розрахунку при звільненні за період з 13 березня 2024 року по 18 грудня 2024 року включно, обчислений шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати розрахунку при звільненні;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення 170751,12 грн за весь час затримки виплати - за період з 24 лютого 2022 року по день фактичної виплати 19 грудня 2024 року.
Позовні вимоги мотивовано тим, що недоплачене за період військової служби з 24 лютого 2022 року по 12 березня 2024 року грошове забезпечення у сумі 170751,12 грн, присуджене позивачу за рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 26 липня 2024 року у справі № 240/7202/24, відповідач виплатив 19 грудня 2024 року без компенсації втрати частини доходу. Внаслідок затримки на 281 день розрахунку при звільненні, позивач наполягає на виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 14 січня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи провадити за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідач позов не визнав. Подав відзив на позовну заяву, у якому наполягає на відсутності спору щодо грошового забезпечення на момент звільнення позивача з військової служби. При цьому доплачене грошове забезпечення за рішенням суду у справі № 240/7202/24 на момент звільнення позивача зі служби було спірним, а тому подальша виплата грошового забезпечення за рішенням суду 19 грудня 2024 року виключає, як доводить відповідач, застосування норм статті 117 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України). Додає, що позивач після звільнення зі служби 12 березня 2024 року звернувся до суду вперше 16 квітня 2024 року (у справі № 240/7202/24) й при цьому не заявляв щодо виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у складі позовних вимог. За таких обставин, на переконання відповідача, вина відповідача у несвоєчасному розрахунку упродовж усього часу після звільнення позивача не є доведеною, натомість позивачем не наведено обставин, які стали на заваді своєчасному зверненню до суду із заявленими у цій справі вимогами. Тому відповідач стверджує, що вимоги щодо стягнення середнього заробітку за наявності спору щодо належних звільненому працівнику сум, є безпідставними. Водночас, відповідач також покликається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, зазначаючи про повноваження суду зменшити заявлену до стягнення суму середнього заробітку у таких спорах виходячи з критеріїв пропорційності та співмірності.
Що ж до виплати компенсації відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (надалі - Закон № 2050-ІІІ), то підстави для спірної компенсації відповідач пов`язує з несвоєчасним виконанням рішення суду, оскільки основною умовою для виплати компенсації, як зазначає відповідач, є порушення встановлених строків виплати саме нарахованих доходів. Тому, на переконання відповідача, право на компенсацію позивач набуде після набрання законної сили судовим рішенням у цій справі та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення.
З таких підстав просить відмовити в позові.
Розглянувши доводи та заперечення сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 проходив військову службу у НОМЕР_1 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України та відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону (по стройовій частині) від 12 березня 2024 року № 210-ОС майора ОСОБА_1 , призваного на військову службу під час мобілізації, начальника другого відділу прикордонної служби прикордонної комендатури швидкого реагування, звільненого з військової служби у запас наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону від 28 лютого 2024 року № 172-ОС за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу", з 12 березня 2024 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 26 липня 2024 року у справі № 240/7202/24 зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін Державної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_1 військова частина НОМЕР_2 ) здійснити ОСОБА_1 перерахунок з 24 лютого 2022 року по 20 травня 2023 року сум грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані дні щорічних оплачуваних відпусток, грошової допомоги при звільненні, обчислених із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" в редакції, чинній з 29 січня 2020 року шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, а саме встановленого Законом України від 02 грудня 2021 року № 1928-ІХ "Про Державний бюджет України на 2022 рік" на 01 січня 2022 року, Законом України від 03 листопада 2022 року № 2710-ІХ "Про Державний бюджет України на 2023 рік" на 01 січня 2023 року, на відповідні тарифні коефіцієнти та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання судового рішення у справі № 240/7202/24 відповідачем нараховано 170801,12 грн грошового забезпечення позивача за період з 24 лютого 2022 року по 20 травня 2023 року, про що повідомлено у листі від 06 січня 2025 року № 09/158-25-Вих та які у сумі 170751,12 грн (комісія 50 грн) зараховано на банківський рахунок позивача 19 грудня 2024 року (згідно зі скріншотом банківського зарахування по картці в матеріалах справи).
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходу за час затримки такої виплати, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку заявленим вимогам щодо виплати середнього заробітку за 281 день затримки повного розрахунку при звільненні суд виходить з такого.
Відповідно до статей 1, 2 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (надалі - Закон № 2011-XII) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Абзацом 1 частини першої статті 9 Закону № 2011-XII обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно з висновками Конституційного Суду України у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України), у якому визначені основні трудові права працівників.
Суд погоджується, що трудові відносини, які складаються під час проходження військової служби, мають специфічну правову природу, а тому потребують детального регулювання спеціальним законодавством, яке визначатиме, зокрема, норми оплати праці, соціальні гарантії, тощо.
Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд доходить висновку про можливість застосування норм статті 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби зокрема.
За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Буквальний аналіз норми статті 116 КЗпП України дає підстави для висновку, що у день звільнення з військової служби має бути проведений повний розрахунок, затримка проведення якого зумовлює правові наслідки згідно зі статтею 117 КЗпП України, а саме виплату середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку.
Такий висновок суду відповідає висновкам Конституційного Суду України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, згідно з яким за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, у контексті встановлених обставин цієї справи, безпідставними є покликання відповідача на те, що при нарахуванні та виплаті належних позивачу сум при звільненні з військової служби був відсутній спір щодо їх розміру. З іншого боку, відповідач зауважує на тому, що обов`язок донарахування грошового забезпечення за період з 24 лютого 2022 року по 20 травня 2023 року встановлено судовим рішенням у справі № 240/7202/24, що не зумовлює, як доводить відповідач, відповідальності за статтею 117 КЗпП України.
Надаючи оцінку таким доводам відповідача суд звертає увагу на правові висновки Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 825/742/16, у якій за результатом аналізу положень статей 116 та 117 КЗпП України Верховний Суд підсумував, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини першої цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення. Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини другої цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.
Отже, відсутність спору щодо нарахованих сум, належних до виплати при звільненні, у разі несвоєчасного розрахунку зумовлює правові наслідки, визначені частиною першою статті 117 КЗпП України.
Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою "статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору".
Отже, непроведення відповідачем у день звільнення позивача з військової служби та виключення зі списків особового складу прикордонного загону (12 березня 2024 року) виплати належних при звільненні сум грошового забезпечення, доводить протиправність такої бездіяльності та обґрунтованість застосування наслідків згідно зі статтею 117 КЗпП України.
Разом з тим, за обставинами у цій справі остаточний розрахунок з позивачем здійснено відповідачем 19 грудня 2024 року, а періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачу сум грошового забезпечення, є проміжок часу з 13 березня 2024 року (з дня, наступного за датою звільнення) по 18 грудня 2024 року.
Так, за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Варто зауважити, що Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні приписів статті 117 КЗпП України при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Так, Верховний Суд неодноразово зауважував, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду, зокрема і у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.
На підтримку наведеної позиції Великої Палати Верховного Суду 30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 806/2473/18. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Ці висновки суду касаційної інстанції було зроблено при вирішенні тотожних спорів у період чинності редакції статті 117 КЗпП України до внесення змін згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" (надалі - Закон № 2352-ІХ), за якими у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала чинності з 19 липня 2022 року й ключовою новелою стало доповнення частини першої словами "...але не більш як за шість місяців".
Саме тому позивач, покликаючись на висновки Верховного Суду у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, стверджує про незастовність у цьому спорі критеріїв співмірності та зменшення розміру середнього заробітку.
Суд не погоджується з такими доводами позивача, звертаючи при цьому увагу позивача на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 в аспекті вирішення спірного питання виходила з того, що зі змісту 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ вбачається, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання, як резюмувала Велика Палата, є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій "період затримки (прострочення)", установивши для нього граничну межу. Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення. Законодавче рішення усуває ризик "нескінченної" відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин. Велика Палата зауважила, що поняття "обмеження максимального строку" та "досягнення співмірності" не можна ототожнювати.
Тому у вказаній постанові Велика Палата, вважаючи помилковою аргументацію Верховного Суду у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, підсумувала, що шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою, як-то - суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу. 
Виходячи з цього Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, та сформулювала такий правовий висновок:
"Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.".
Вирішуючи спір у цій справі суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06 серпня 2020 року у справі № 813/851/16, відповідно до яких суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.
Тому суд враховує висновки Касаційного адміністративного суду у постановах від 14 березня 2024 року у справі № 560/6960/23 та від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, які є застосовними у цій справі в аспекті підходу, яким слід керуватися при визначенні суми середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні, як-от: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. При цьому у разі наявності переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, суд може застосувати принцип співмірності і зменшити її розмір.
Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (надалі - Порядок № 100).
Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що, зокрема, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 року, проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році.
У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
За правилами пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.
Як встановлено судом, спірні правовідносини у цій справі пов`язані з непроведенням повного розрахунку при звільненні 12 березня 2024 року та виникли 13 березня 2024 року, а остаточний розрахунок проведено відповідачем 19 грудня 2024 року у сумі 170801,12 грн. Відповідно до довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 від 29 січня 2025року № 89 про середньоденне грошове ОСОБА_1 розмір грошового забезпечення позивача за січень-лютий 2024 року складає 76363,80 грн з розрахунку 60 кал. днів; середньоденне грошове забезпечення становить 1272,73 грн.
Отже, за період з 13 березня 2024 року по 18 грудня 2024 року розмір коштів, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні позивача, складатиме 357637,13 грн (1272,73 грн х 281 день).
З урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц суд враховує, зокрема, істотність частки складових грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, що складає: 170801,12 грн (розмір несвоєчасно виплачених сум) / 357637,13 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,47.
Отже, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні з 13 березня 2024 року по 18 грудня 2024 року у граничних межах 6 місяців (критерій "період затримки (прострочення)"; постанова Великої Палати 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23), та з урахуванням принципу співмірності та пропорційності заборгованій сумі становить 110065,69 грн (1272,73 грн х 184 календарних днів х 0,47).
При цьому, зазначена сума є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів (постанова Верховного Суду 08 листопада 2018 року у справі № 805/1008/16-а).
Отже, заявлені позивачем вимоги про нарахування та виплату середнього заробітку за 281 день затримки повного розрахунку при звільненні підлягають задоволенню частково.
Щодо позовних вимог про виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму несвоєчасно виплаченої індексації за весь час затримки виплати за період з 24 лютого 2022 року по 19 грудня 2024 року суд зазначає таке.
Питання, пов`язані із здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів, у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом № 2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (надалі - Порядок № 159).
Відповідно до статті 1 Закону № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Статтею 2 Закону № 2050-III передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, сума індексації грошових доходів громадян.
Відповідно до пункту 1 Порядку № 159, дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Пунктом 2 Порядку № 159 закріплено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року.
Відповідно до абзацу 6 пункту 3 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, сума індексації грошових доходів громадян.
Відповідно до статті 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Згідно зі статтею 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Таким чином, основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати доходів. При цьому, компенсація за порушення строків виплати доходів проводиться незалежно від порядку і підстав виплати доходів: добровільного чи на виконання судового рішення.
Аналогічний підхід до застосування вказаних норм права викладено Верховним Судом у постановах від 21 червня 2018 року у справі № 523/1124/17, від 03 липня 2018 року у справі № 521/940/17, від 15 квітня 2019 року у справі № 727/7818/16-а.
Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаційний характер.
Суд зазначає, що використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Такий висновок суду узгоджується із висновками Європейського Суду з прав людини у рішенні від 24 жовтня 2024 року у справі "Шемет проти України". Так, у цій справі під час провадження в Європейському суді з прав людини Уряд, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, в якій право позивача на компенсацію за невиплачену пенсію було визнано лише після того, як національні суди зобов`язали ПФУ перерахувати його пенсію, стверджував, що заявниця не могла вимагати компенсації за відсутності попереднього судового рішення, яке зобов`язувало ПФУ перерахувати її пенсію. Проте, Європейський суд з прав людини відхилив вказаний вище довід Уряду і зазначив, що з положень національного законодавства не випливає, що рішення національних судів щодо позову заявниці про компенсацію залежало від попереднього рішення, яке зобов`язувало ПФУ перерахувати її пенсію.
Враховуючи такі висновки Європейського Суду з прав людини та виходячи із закріплених положень у Законі № 2050-III та Порядку № 159, які не ставлять у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати від попереднього нарахування таких доходів (але їх не виплати), суд уважає обґрунтованими вимоги про зобов`язання НОМЕР_1 прикордонного загону нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму виплаченого 19 грудня 2024 року грошового забезпечення у сумі 170801,12 грн за увесь час затримки виплати з моменту виникнення права на виплату, тобто з 29 січня 2020 року по день фактичної виплати.
Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12 вересня 2024 року у справі № 240/18489/23.
Отже, заявлені позовні вимоги у цій справі підлягають задоволенню частково.
За правилами частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати позивача зі сплати судового збору підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно задоволеним вимогам.
Керуючись статтями 6 - 9, 77, 90, 139, 242 - 246, 255, 257, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
вирішив:
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_1 військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо невиплати ОСОБА_1 (смт Ємільчино, Звягельський р-н, Житомирська обл., 11201, РНОКПП НОМЕР_4 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 березня 2024 року по 18 грудня 2024 року включно та компенсації втрати частини доходу за час затримки виплати грошового забезпечення за період з 24 лютого 2022 року по 19 грудня 2024 року.
Зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_1 військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 13 березня 2024 року по 18 грудня 2024 року включно у сумі 110065,69 грн (сто десять тисяч шістдесят п`ять гривень 69 коп.) та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення за період з 24 лютого 2022 року по 19 грудня 2024 року.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_1 військова частина НОМЕР_2 ) 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп.) сплаченого судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Г. Приходько

06.01.26