ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року	Львів	Справа № 140/3918/25 пров. № А/857/28488/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді Курильця А.Р., 
суддів Кузьмича С.М., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року у справі № 140/3918/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ВОЛИНЬОБЛЕНЕРГО» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

суддя в 1-й інстанції – Сорока Ю.Ю.,
час ухвалення рішення – 17 червня 2025 року,
місце ухвалення рішення – м. Луцьк,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Приватного акціонерного товариства «ВОЛИНЬОБЛЕНЕРГО» про визнання протиправними дій щодо відмови, оформленої листом вих.№13/6-2509 від 04.04.2025, у наданні копій документів на адвокатський запит адвоката Коляди Дмитра Ігоровича вих. №122 від 25.03.2025; зобов`язання Приватного акціонерного товариства «ВОЛИНЬОБЛЕНЕРГО» надати адвокату Коляді Дмитру Ігоровичу копії документів на адвокатський запит адвоката Коляди Дмитра Ігоровича вих. №122 від 25.03.2025.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про задоволення адміністративного позову.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що звернувся до відповідача з адвокатським запитом в інтересах власника земельної ділянки (ТОВ «Негабарит-Сервіс»), який не може повноцінно користуватись такою ділянкою внаслідок встановлення на ній працівниками Приватного акціонерного товариства «ВОЛИНЬОБЛЕНЕРГО» трансформаторної підстанції, проте, на думку апелянта, зазначений адвокатський запит був спрямований на отримання публічної інформації. Твердить про те, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про непоширення на адвокатський запит положень Закону України «Про доступ до публічної інформації» з причини відсутності в запиті посилання на згаданий Закон. Також апелянт зазначає, що відповідачем безпідставно відмовлено в наданні запитуваної інформації з покликанням на те, що така є інформацією з обмеженим доступом, оскільки законом не віднесено інформацію про технічну документацію на трансформаторну підстанцію до інформації з обмеженим доступом. Крім того, позивач стверджує про незастосування відповідачем «трискладового тесту» відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» при наданні відповіді на його адвокатський запит.
Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому висловив незгоду з її доводами, вважає оскаржуване рішення суду обґрунтованим та законним. Звертає увагу апеляційного суду на те, що відповідачем надавалась відповідь саме на адвокатський запит у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Наголошує, що оскільки в запиті не було покликань на норми Закону України «Про доступ до публічної інформації», то у відповідача не було підстав вважати, що запит стосується надання публічної інформації. Відповідач вважає, що запитувана позивачем інформація не є публічною, оскільки не стосується умов надання послуг з розподілу електричної енергії, цін (тарифів) на них. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 25.03.2025 Коляда Дмитро Ігорович, діючи в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Негабарит-Сервіс», що має у власності земельну ділянку за адресою: місто Ковель, вулиця Варшавська (біля буд. №3) (кадастровий номер 0710400000:16:001:0093), на якій невідомими особами було встановлено трансформаторну підстанцію, звернувся до Приватного акціонерного товариства «Волиньобленерго» із адвокатським запитом вих.№122 про надання копії технічної документації на трансформаторну підстанцію 10/0,4 кВ КТП-26516, що знаходиться на земельній ділянці ТОВ «Негабарит-Сервіс».
Листом №13/6-2509 від 04.04.2025 Приватне акціонерне товариство «Волиньобленерго» повідомило про відмову у наданні копії документів на адвокатський запит з причин наявності у них інформації з обмеженим доступом, що не підлягає поширенню серед третіх осіб.
Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Стаття 34 Конституції України закріплює, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Таке конституційне та законодавче регулювання права особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується з Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року, яким визначено, що кожна людина має право на вільне вираження свого погляду; це право включає свободу шукати, одержувати і поширювати будь-яку інформацію та ідеї, незалежно від державних кордонів, усно, письмово чи за допомогою друку або художніх форм вираження чи іншими способами на свій вибір (пункт 2 статті 19).
Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року (далі - Конвенція), яка в силу статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, закріплює, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.
Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулює Закон України від 02.10.1992 № 2657-XII «Про інформацію» (далі - Закон № 2657-XII).
За визначенням термінів, наведених у статті 1 Закону № 2657-XII інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді; документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.
Статтею 2 Закону № 2657-XII визначено, що основними принципами інформаційних відносин є, зокрема, відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією.
Основними напрямами державної інформаційної політики у розумінні приписів частини першої статті 3 Закону № 2657-XII є, зокрема: забезпечення доступу кожного до інформації; забезпечення рівних можливостей щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації; забезпечення відкритості та прозорості діяльності суб`єктів владних повноважень.
Статтею 5 Закону № 2657-XII визначено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 2657-XII право на інформацію забезпечується: створенням механізму реалізації права на інформацію; створенням можливостей для вільного доступу до статистичних даних, архівних, бібліотечних і музейних фондів, інших інформаційних банків, баз даних, інформаційних ресурсів; обов`язком суб`єктів владних повноважень інформувати громадськість та медіа про свою діяльність і прийняті рішення; обов`язком суб`єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації; здійсненням державного і громадського контролю за додержанням законодавства про інформацію; встановленням відповідальності за порушення законодавства про інформацію.
Частиною другою статті 6 Закону № 2657-XII передбачено, що право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Згідно із частинами першою, другою статті 7 Закону № 2657-XII право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.
Статтею 20 Закону № 2657-XII визначено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон № 2939-VI.
Відповідно до статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Частиною першою статті 2 Закону № 2939-VI визначено, що метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.
Пунктами 1, 5 частини першої статті 3 Закону № 2939-VI передбачено, що право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 4 Закону № 2939-VI доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом.
Статтею 5 Закону № 2939-VI визначено, що доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних вебсайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному вебпорталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.
Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 2939-VI інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
Згідно із частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений (частина восьма статті 6 Закону № 2939-VI).
Згідно зі статтею 10-1 Закону № 2939-VI публічна інформація у формі відкритих даних - це публічна інформація у форматі, що дозволяє її автоматизоване оброблення електронними засобами, вільний та безоплатний доступ до неї, а також її подальше використання.
Розпорядники інформації зобов`язані надавати публічну інформацію у формі відкритих даних на запит, оприлюднювати і регулярно оновлювати її на єдиному державному вебпорталі відкритих даних та на своїх вебсайтах.
Публічна інформація у формі відкритих даних є дозволеною для її подальшого вільного використання та поширення.
Будь-яка особа може вільно копіювати, публікувати, поширювати, використовувати, у тому числі в комерційних цілях, у поєднанні з іншою інформацією або шляхом включення до складу власного продукту, публічну інформацію у формі відкритих даних з обов`язковим посиланням на джерело отримання такої інформації.
Публічна інформація, що містить персональні дані фізичної особи, оприлюднюється та надається на запит у формі відкритих даних у разі додержання однієї з таких умов: 1) персональні дані знеособлені та захищені відповідно до Закону України «Про захист персональних даних»; 2) фізичні особи (суб`єкти даних), персональні дані яких містяться в інформації у формі відкритих даних, надали свою згоду на поширення таких даних відповідно до Закону України «Про захист персональних даних»; 3) надання чи оприлюднення такої інформації передбачено законом; 4) обмеження доступу до такої інформації (віднесення її до інформації з обмеженим доступом) заборонено законом.
Перелік наборів даних, що підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних, вимоги до формату і структури таких наборів даних, періодичність їх оновлення визначаються Кабінетом Міністрів України. Одночасно до такого переліку Кабінет Міністрів України обов`язково включає інформацію, доступ до якої у формі відкритих даних передбачено законом.
Створення та забезпечення функціонування єдиного державного веб-порталу відкритих даних здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері електронного урядування.
Частиною 1 статті 13 Закону № 2939-VI визначено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:
1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;
2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;
3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;
4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них;
5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.
Згідно із частиною четвертою статті 13 Закону № 2939-VI усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.
Відповідно до пункту 12 частини першої статті 15 Закону № 2939-VI розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати іншу інформацію про діяльність суб`єктів владних повноважень, порядок обов`язкового оприлюднення якої встановлений законом.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у випадку, якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.
Так, Приватне акціонерне товариство «ВОЛИНЬОБЛЕНЕРГО» є оператором системи розподілу та виконує розподіл електричної енергії споживачам на території Волинської області на підставі ліцензії Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затвердженої Постановою НКРЕКП № 1535 від 27.11.2018 року.
Крім того, Приватне акціонерне товариство «ВОЛИНЬОБЛЕНЕРГО» в розумінні Закону України «Про природні монополії» від 20 квітня 2000 року № 1682-III є суб`єктом природних монополій у сфері розподілу електричної енергії.
Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про природні монополії» суб`єкти природних монополій зобов`язані оприлюднювати і надавати інформацію за запитами відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації".
Згідно з Ліцензійними умовами провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії споживачу, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 27 грудня 2017 року № 1469, при провадженні ліцензованої діяльності ліцензіат повинен дотримуватися організаційних вимог, зокрема дотримуватися вимог щодо надання, захисту, розкриття та оприлюднення інформації на ринку електричної енергії, визначених Законом України «Про ринок електричної енергії» та іншими нормативно-правовими актами, нормативними документами, що регулюють функціонування ринку електричної енергії; забезпечувати безперешкодний та безоплатний доступ споживачів до інформації відповідно до Закону України «Про особливості доступу до інформації у сферах постачання електричної енергії, природного газу, теплопостачання, централізованого постачання гарячої води, централізованого питного водопостачання та водовідведення».
Відповідно до п.16 ст. 1 Закону України «Про особливості доступу до інформації у сферах постачання електричної енергії, природного газу, теплопостачання, централізованого постачання гарячої води, централізованого питного водопостачання та водовідведення» від 10 грудня 2015 року № 887-VIII споживачам у сферах постачання електричної енергії, природного газу, теплопостачання, централізованого постачання гарячої води, централізованого питного водопостачання та водовідведення гарантується безперешкодний та безоплатний доступ до інформації, у тому числі шляхом розміщення розпорядниками (володільцями) у відкритому доступі в мережі Інтернет, про наявні та запроектовані інженерні мережі, включаючи всю наявну проектну документацію щодо таких мереж, а також всю необхідну інформацію про умови приєднання до системи розподілу, величини ставок плати за стандартне та нестандартне приєднання потужності, ставок плати за лінійну частину приєднання, не менше одного разу на три місяці в режимі реального часу у складі геоінформаційної системи оператора системи розподілу та оператора системи передачі, інформацію про величину коефіцієнтів завантаження трансформаторних підстанцій основної мережі оператора системи розподілу напругою 35-110(154) кВ (для кожної територіальної одиниці оператора системи розподілу), адресу, за якою відповідно до принципу "єдиного вікна" буде здійснюватися взаємодія сторін, а також інформацію про лінії електропередачі та трансформаторні підстанції напругою 150(110)-35(20)-10(6)/0,4 кВ (із зазначенням інформації про завантаження підстанцій та резерву потужності) з прив`язкою до географічних даних геоінформаційної системи.
Відповідно до статті 5 Закону України від 10 грудня 2015 року № 887-VIII суб`єктами господарювання, що забезпечують доступ споживачів до видів інформації, зазначених у статті 1 цього Закону, у сфері постачання електричної енергії є енергопостачальник, електропередавальна організація, підприємство, що здійснює розподіл електричної енергії (крім інформації, зазначеної у пункті 3 частини першої статті 1 цього Закону), а також оптовий постачальник електричної енергії - щодо інформації, зазначеної у пункті 3 частини першої статті 1 цього Закону.
Також відповідно до пункту 23 Закону України «Про ринок електричної енергії» 13 квітня 2017 року № 2019-VIII оператор системи передачі, оператори систем розподілу оприлюднюють та оновлюють всю необхідну інформацію про умови приєднання до системи передачі та систем розподілу, а також інформацію про елементи своїх систем з прив`язкою до географічних даних згідно з вимогами кодексу системи передачі, кодексу систем розподілу. Оператор системи передачі, оператори систем розподілу несуть відповідальність за достовірність оприлюдненої інформації. Оператор системи передачі, оператори систем розподілу несуть відповідальність за неоприлюднення зазначеної інформації, а також за достовірність оприлюдненої інформації.
З урахуванням наведених вище законодавчих норм колегія суддів зазначає, що технічна документація на трансформаторну підстанцію 10/0,4 кВ КТП-26516 має ознаки публічної інформації, а Приватне акціонерне товариство «ВОЛИНЬОБЛЕНЕРГО» володіє такою інформацією та повинно забезпечувати доступ споживачів у сфері постачання електричної енергії до неї.
Повертаючись до фактичних обставин даної справи, колегія суддів зауважує, що позивач звернувся саме з адвокатським запитом до Приватного акціонерного товариства «ВОЛИНЬОБЛЕНЕРГО» щодо надання копій технічної документації на трансформаторну підстанцію 10/0,4 кВ КТП-26516, що знаходиться на земельній ділянці ТОВ «Негабарит-Сервіс», з покликанням при цьому на надання правової допомоги ТОВ «Негабарит-Сервіс».
Аналізуючи зміст вказаного запиту колегія суддів констатує, що позивач у своєму запиті покликався виключно на статті 20, 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI, долучивши до запиту копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та копію ордеру на надання правової допомоги. 
В контексті оцінки даних фактичних обставин колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Сам собою адвокатський запит не є запитом про надання публічної інформації, оскільки може бути адресований не лише розпорядникам публічної інформації, визначеним Законом № 2939-VI, а більш широкому колу суб`єктів. До того ж запитувана в адвокатському запиті інформація, необхідна адвокатові для надання правової допомоги клієнтові, не обов`язково має бути публічною.
Водночас такий запит може стосуватися й надання публічної інформації. У такому разі адвокат у запиті, крім посилання на відповідні статті Закону № 5076-VI, зобов`язаний послатися як на підставу для отримання інформації, яка підпадає під визначення публічної, й на відповідні статті Закону № 2939-VI, а також дотримати вимог останнього, звернувши увагу суб`єкта, якому адресовано адвокатський запит, на його статус розпорядника публічної інформації.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 18 серпня 2022 року у справі № 520/13981/21.
Статтею 19 Закону № 2939-VI врегульовано оформлення запитів на отримання публічної інформації. Так, запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі. Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.
В той же час, у пункті 1 частини першої статті 20 Закону № 5076-VI визначено, що під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб).
Відповідно до абзаців першого та другого частини першої статті 24 Закону № 5076-VI адвокатський запит - письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту. До адвокатського запиту додаються посвідчені адвокатом копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордера або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Вимагати від адвоката подання разом з адвокатським запитом інших документів забороняється.
Згідно із частинами другою, третьою статті 24 Закону № 5076-VI орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом.
Відмова в наданні інформації на адвокатський запит, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом, крім випадків відмови в наданні інформації з обмеженим доступом.
Отже, підсумовуючи наведене можна дійти наступних висновків:
- якщо говорити про запит на отримання публічної інформації у сенсі Закону №2939-VI, то запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. При цьому, розпорядниками такої інформації є суб`єкти, названі у статті 13 цього Закону;
- якщо ж йдеться про адвокатський запит у розумінні Закону № 5076-VI, то на відміну, від запиту на отримання публічної інформації, такий може бути адресований як суб`єктам владних повноважень та юридичним особам, так і приватним особам.
- основною відмінністю запиту на отримання публічної інформації (1) і адвокатським запитом (2) є те, що перший - може стосуватися будь-якої публічної інформації, незалежно від того, стосується вона запитувача чи ні, а другий - інформації, необхідної адвокату для надання правової допомоги клієнту. Тобто метою звернення адвоката з адвокатським запитом є виключно належне виконання договору про надання правової допомоги. Це узгоджується з приписами статті 24 Закону № 5076-VI, якою передбачено обов`язок адвоката додавати до адвокатського запиту посвідчені ним копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордера або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Апеляційний суд вважає, що в даному випадку дії Приватного акціонерного товариства «ВОЛИНЬОБЛЕНЕРГО» щодо ненадання інформації на адвокатський запит позивача необхідно оцінювати крізь призму того, чи був наділений цей запит ознаками, які у розумінні Закону № 2939-VI притаманні запиту на публічну інформацію. Відповідно, чи були у відповідача підстави вважати адвокатський запит позивача таким, що поданий не лише відповідно до Закону № 5076-VI - з метою надання правової допомоги клієнту, а й таким, що потребував надання публічної інформації відповідно до Закону № 2939-VI.
Як зазначалося вище, основна відмінність запиту на отримання публічної інформації і адвокатським запитом полягає у тому, що перший - може стосуватися будь-якої публічної інформації, незалежно від того, стосується вона запитувача чи ні, а другий - інформації, необхідної адвокату для надання правової допомоги клієнту.
Тому звертаючись до розпорядника публічної інформації із адвокатським запитом, адвокат (у тому числі, який звертається з метою належного виконання договору про правову допомогу) повинен окрім положень Закону № 5076-VI, який визначає його право на таке звернення, посилатися й на норми Закону № 2939-VI, аби розпорядник інформації мав можливість «ідентифікувати» такий запит саме як запит на публічну інформацію.
Окрім цього, варто звернути увагу, що за змістом статті 15 Закону № 5076-VI відмова в наданні інформації на адвокатський запит, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом, крім випадків відмови в наданні інформації з обмеженим доступом. У той же час, за змістом статей 10, 23 Закону № 2939-VI відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені. Рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.
Таким чином, окрім уже згаданих відмінностей запиту на отримання публічної інформації і адвокатського запиту, вони відрізняються також і наслідками відмови в отриманні запитуваної інформації.
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд під час розгляду справи № 640/7688/21 у постанові від 21 березня 2024 року, які є застосовними до спірних правовідносин.
Так, предметом спору є ненадання Приватним акціонерним товариством «ВОЛИНЬОБЛЕНЕРГО» інформації на адвокатський запит з покликанням на те, що запитувана інформація становить інформацію з обмеженим доступом. Приватне акціонерне товариство «ВОЛИНЬОБЛЕНЕРГО» у відповіді зазначило про те, що запитувані копії технічної документації на трансформаторну підстанцію 10/0,4 кВ КПТ-26516 містять інформацію, яка може ідентифікувати об`єкт критичної інфраструктури або створювати уявлення про потенціал об`єкта в енергосистемі України, а тому не підлягає поширенню серед третіх осіб.
Аналіз вказаних вище норм права свідчить, що у звичайних умовах Приватне акціонерне товариство «ВОЛИНЬОБЛЕНЕРГО» мало законодавчо встановлений обов`язок споживачам у сферах постачання електричної енергії гарантувати безперешкодний та безоплатний доступ до такої інформації. Цей обов`язок відповідачем виконувався фактично до запровадження воєнного стану. 
Як зазначено судом попередньої інстанції, у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, відповідно до Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, у постанові від 26.03.2022 року №349 «Щодо захисту інформації, яка в умовах воєнного стану може бути віднесена до інформації з обмеженим доступом, у тому числі щодо об`єктів критичної інфраструктури» постановила, що в умовах воєнного стану інформація про місцезнаходження енергетичного обладнання системи передачі та розподілу електричної енергії, геодезична інформаційно-технічна системи об`єктів електроенергетики з прив`язкою до географічних даних у геодезичній інформаційно-технічній системі, технічна інформація (топологія мереж, межі охоронних зон, технічна характеристика об`єктів), інша інформація, яка може ідентифікувати об`єкти критичної інфраструктури або створювати уявлення про потенціал об`єкта в енергосистемі України, відноситься в умовах воєнного стану до інформації з обмеженим доступом.
Згаданою вище постановою НКРЕКП зобов`язано ліцензіатів забезпечити, зокрема, обмеження доступу та захист інформації, яка може ідентифікувати об`єкти критичної інфраструктури або створювати уявлення про потенціал об`єкта в енергосистемі України.
Також відповідно до статті 6 Закону України «Про критичну інфраструктуру» від 16 листопада 2021 року № 1882-IX до основних принципів функціонування національної системи захисту критичної інфраструктури належать, зокрема, безпека, захист та охорона інформації з обмеженим доступом.
Статтею 9 Закону України від 16 листопада 2021 року № 1882-IX передбачено, що до життєво важливих функцій та/або послуг, порушення яких призводить до негативних наслідків для національної безпеки України, належать й енергозабезпечення (у тому числі постачання теплової енергії).
Також до відома керівників підприємств та установ енергетичної галузі було доведено лист Міністерства енергетики України від 30 березня 2022 року № 26/1.3-24.1-4012, який містить рекомендації щодо внесення змін до комунікаційної політики установ і підприємств енергетичної сфери щодо не розголошення інформації про об`єкти критичної інфраструктури. В згаданому листі зазначено про те, що задля збереження об?єктів енергетичної інфраструктури і недопущення обізнаності ворога щодо стратегічних та оперативних планів забезпечення енергобезпеки необхідно вжити заходів щодо уникнення публікації на власних інтернет-ресурсах та у соціальних мережах і поширення у будь-який спосіб, у тому числі через публічні виступи керівництва підприємств, прес-події, коментарі ЗМІ, інформації, що може бути використана ворогом для завдання збитків як галузі, такі споживачам; не має публічно поширюватись інформація щодо стану та режимів роботи енергетичного обладнання виробників електричної енергії, крім загальних поверхневих оцінок; геодезичної інформаційно-технічної системи об?єктів енергетики (із зазначенням інформації про завантаження підстанцій та резерву потужності) з прив?язкою до географічних даних у геодезичній інформаційно-технічній системі; технічної інформації (топологія мереж, межі охоронних зон, технічні характеристика об?єктів); технічної інформації про лінії електропередачі та трансформаторні підстанції, про наявні інженерні мережі, включаючи проектну документацію шодо таких мереж; даних щодо логістики енергоресурсів із зазначенням маршрутів, місць тимчасового та постійного зберігання; планів щодо переміщення матеріально-технічних цінностей; персональних даних співробітників енергетичного сектору із зазначенням конкретного місця роботи та функціоналу; відомостей щодо конкретних місць запланованих ремонтних та відновлювальних робіт, щодо процесу проведення таких робіт у реальному часі; відомостей щодо конкретних місць руйнування об?єктів та елементів інфраструктури внаслідок бойових дій, місць потрапляння снарядів; кількість та якість поставленого, наявного обладнання та технічних спроможностей.
Колегія суддів наголошує, що право на доступ до інформації є однією з основоположних свобод, закріплених як у національному законодавстві, так і в міжнародних актах.
Водночас як Конституція України, так і міжнародне законодавство передбачають, що право на доступ до інформації не є абсолютним та може бути обмежене законом за певних умов.
Так, за змістом пункту 3 статті 19 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права здійснення права на свободу вираження, зокрема права отримувати і поширювати інформацію, накладає особливі обов`язки і особливу відповідальність. Воно може бути обмежене законом, якщо це необхідно, зокрема для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моралі населення.
Подібне регулювання міститься у статті 10 Конвенції, відповідно до пункту 2 якої здійснення права на отримання і поширення інформації може підлягати обмеженням, якщо вони передбачені законом, є необхідними в демократичному суспільстві та спрямовані на захист інтересів національної безпеки, територіальної цілісності, громадської безпеки, запобігання заворушенням чи злочинам, охорони здоров`я чи моралі, захисту репутації чи прав інших осіб, запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету та безсторонності суду.
Саме тому частина третя статті 34 Конституції України установлює, що здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Конституційний Суд України у Рішенні від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 наголосив, що Конституцією України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких законами України може передбачатися обмеження прав особи на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, оскільки реалізація цих прав не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб, у тому числі й конституційне право особи на невтручання в її особисте і сімейне життя; збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац шостий пункту 4, абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012).
Згідно з позицією Конституційного Суду України обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016).
Конституційний Суд України також зазначив, що під правомірним обмеженням конституційних прав і свобод людини і громадянина слід розуміти передбачену Конституцією України можливість втручання держави за допомогою юридичних засобів у зміст та обсяг конституційних прав і свобод людини і громадянина, яке відповідає вимогам верховенства права, потрібності, доцільності та пропорційності у демократичному суспільстві; метою такого обмеження є охорона основоположних цінностей у суспільстві, до яких належать, зокрема, життя, свобода та гідність людини, здоров`я і моральність населення, національна безпека, громадський порядок (абзац другий пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019).
Таким чином, за позицією Конституційного Суду України, право особи на доступ до інформації, гарантоване статтею 34 Конституції України, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження мають бути винятками, які передбачені законом, переслідувати одну або декілька законних цілей і бути необхідними у демократичному суспільстві. У разі обмеження права на доступ до інформації законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію вказаного права і не порушувати сутнісного змісту такого права (абзац сьомий пункту 2.2 мотивувальної частини Рішення Першого сенату Конституційного Суду України від 22 січня 2020 року № 1-р(I)/2020).
Варто зауважити, що відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27-29, 40, 47, 51, 52, 55-63 цієї Конституції.
Оскільки у статті 64 Конституції України немає посилання на її статтю 34, то право на доступ до публічної інформації може бути обмежено в умовах воєнного або надзвичайного стану, якщо є необхідним для захисту національної безпеки, громадського порядку, прав інших осіб або для підтримання авторитету та неупередженості правосуддя.
Водночас таке обмеження може здійснюватися виключно на підставі закону та має відповідати принципам демократичного суспільства, зокрема законності, необхідності та пропорційності.
Щоб визначити, чи було обґрунтованим обмеження в доступі до інформації, при аналізі відповідних справ Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та вітчизняні суди застосовують «трискладовий тест».
Велика палата ЄСПЛ у рішенні від 08 листопада 2016 року у справі «Угорський Гельсінський комітет проти Угорщини» (заява № 18030/11) зазначила, що оцінка того, чи є відмова в доступі до інформації втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, має здійснюватися з урахуванням конкретних обставин справи (пункт 157).
Для цього суди повинні оцінити такі критерії (пункти 158-170).
Мета запитувача. Визначається, чи справді отримання інформації необхідне для реалізації функцій запитувача зі сприяння публічній дискусії з питань суспільного інтересу та чи створить ненадання інформації суттєву перешкоду свободі вираження поглядів.
Природа інформації. Відомості, щодо яких запитується доступ, повинні відповідати критеріям «трискладового тесту», тобто збиратися в інтересах суспільства.
Роль запитувача. На захист свого права на доступ до інформації можуть претендувати насамперед журналісти, науковці, громадські активісти (зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж), а також громадські організації, діяльність яких пов`язана з питаннями суспільного інтересу.
Готовність та доступність інформації. Надання інформації не повинно покладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання та обробки даних.
Так, хоча «трискладовий тест» прямо не згадується в українському законодавстві, але за усталеною правозастосовчою практикою він є засобом перевірки наявності необхідних умов для обмеження доступу до інформації. Іншими словами, обмеження доступу до публічної інформації без застосування «трискладового тест» є незаконним і порушує право особи на інформацію. При цьому «трискладовим» тест названо тому, що він передбачає три умови, наявність яких (усіх разом) вимагається для обмеження доступу до інформації.
Для визначення можливості обмеження доступу до інформації застосовується «трискладовий тест» за частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI. Якщо розпорядник інформації встановив, що запитувана інформація належить до інформації з обмеженим доступом, він має визначити її вид (конфіденційна, таємна або службова).
Наступний крок - з`ясувати, чи стосується запитувана інформація: інтересів національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку; можливого виникнення заворушень або злочинів у разі її розголошення; охорони здоров`я населення; захисту репутації або прав інших осіб; отримання інформації конфіденційним шляхом; авторитету та неупередженості правосуддя.
Якщо на всі поставлені питання відповідь негативна, розпорядник інформації надає доступ до запитуваної інформації.
Якщо хоча б на одне з поставлених вище питань є позитивна відповідь, розпорядник інформації має визначити, чи спричинить розголошення інформації істотну шкоду зазначеним інтересам.
Якщо відповідь на це питання негативна - запитувана інформація надається. Якщо відповідь позитивна - розпорядник інформації має визначити, чи переважає шкода від її оприлюднення над суспільним інтересом у її отриманні.
У разі позитивної відповіді - відмовляють у доступі до інформації. У випадку негативної відповіді - доступ до інформації надають.
Таким чином, передумовою для визначення підстав відкритості чи обмеження інформації є застосування «трискладового тесту».
Отже, як національні, так і міжнародні норми прямо передбачають можливість обмеження доступу до інформації, якщо це здійснюється на законних підставах, відповідає принципу домірності та спрямоване на захист важливих суспільних інтересів.
Так, Приватне акціонерне товариство «ВОЛИНЬОБЛЕНЕРГО», обґрунтовуючи ненадання інформації на адвокатський запит, зокрема, технічної документації, зазначило, що запитувані документи є інформацію, яка може ідентифікувати об`єкт критичної інфраструктури або створювати уявлення про потенціал об`єкта в енергосистемі України.
Колегія суддів вважає, що в умовах військової агресії російської федерації проти України розголошення технічної інформації про лінії електропередач та трансформаторні підстанції, про наявні інженерні мережі, включаючи проектну документацію щодо таких мереж може становити загрозу безпеці критичної інфраструктури, а також провокувати вчинення протиправних дій (актів несанкціонованого втручання) на об`єктах критичної інфраструктури. Шкода від оприлюднення, надання такої інформації переважає суспільний інтерес у її отриманні під час воєнного стану в Україні.
Крім того, збір відповідної інформації під час дії воєнного стану може мати ознаки ймовірної неправомірної діяльності, спрямованої проти України.
Таким чином, колегія суддів вважає правомірною відмову Приватного акціонерного товариства «ВОЛИНЬОБЛЕНЕРГО» у наданні запитуваної інформації.
Крім того, як уже зазначалось, позивач звертався до Приватного акціонерного товариства «Волиньобленерго» з адвокатським запитом, а не запитом на отримання публічної інформації. Натомість формою реалізації права на доступ до публічної інформації за Законом № 2939-VI є саме запит на інформацію (стаття 19 Закону № 2939-VI). З огляду на вищезазначене та з урахуванням фактичних обставин справи колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що відповідач, надаючи відповідь на запит, діяв у межах процедури, передбаченої статтею 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року у справі № 140/3918/25 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 14 січня 2026 року.