П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2026 року 
м. Рівне

Справа № 569/10566/24
Провадження № 22-ц/4815/188/26

Головуючий у Рівненському міському суді 
Рівненської області: суддя Харечко С.П.
Рішення суду першої інстанції
(скорочений текст) проголошено:
о 16 год. 53 хв. 17 вересня 2025 року в м. Рівне
Рівненської області 
Повний текст рішення складено: 27 вересня 2025 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Маринич В.В.

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - Комунальне підприємство "Обласний перинатальний центр" Рівненської обласної ради;
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

представники учасників справи:
позивача – адвокат Суржук Людмила Миколаївна;
відповідача та третіх осіб – адвокат Ярема Світлана Василівна;

за участі: представника Комунального підприємства "Обласний перинатальний центр" Рівненської обласної ради – адвоката Яреми Світлани Василівни і представника ОСОБА_1 – адвоката Суржук Людмили Миколаївни,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Комунального підприємства "Обласний перинатальний центр" Рівненської обласної ради – адвоката Яреми Світлани Василівни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 вересня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Обласний перинатальний центр" Рівненської обласної ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача,: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; про відшкодування моральної шкоди,
в с т а н о в и в:
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Комунального підприємства "Обласний перинатальний центр" Рівненської обласної ради (далі – КП "Обласний перинатальний центр"), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача,: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; про відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 000 000 гривень. 
Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що 21 липня 2016 року о 22 год. 04 хв. вона поступила у приймальне відділення КП "Обласний перинатальний центр" з попереднім діагнозом "Вагітність 33 тижні, загроза передчасних пологів". Наступного дня, із запізненням, о 12 год. 51 хв., лікарями цього закладу було проведено операцію ургентного кесарського розтину, що призвело до тяжких наслідків у виді втрати плоду та репродуктивної здатності.Через неналежне виконання медичними працівниками КП "Обласний перинатальний центр" своїх службових обов`язків, що полягало у несвоєчасному наданні медичної допомоги, 14 вересня 2016 року Рівненською місцевою прокуратурою Рівненської області за заявою позивача було відкрито кримінальне провадження за № 42016181010000114.
Після завершення досудового розслідування до суду направлено обвинувальний акт про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 140, ч. 2 ст. 358 КК України щодо ОСОБА_3 , яка працювала лікарем акушером-гінекологом, та ОСОБА_2 , який працював завідувачем відділення акушерської та екстрагенітальної патології вагітних КП "Обласний перинатальний центр". 
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 13 травня 2024 року у справі № 569/8225/18 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звільнено від кримінальної на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. При цьому цивільний позов ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду.
Вважала, що у разі закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності вимоги потерпілого можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п.1 ч.2 ст. 284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду. Разом з тим з огляду на правила ст.ст. 1167, 1172 ЦК України за моральну шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою працівник перебував у трудових відносинах. Оскільки медичні працівники своїх обов`язків належним чином не виконали, тому зумовлену вказаними наслідками моральну шкоду повинен відшкодовувати їхній роботодавець. 
Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, позивач звертала увагу на те, що материнство є однією з найважливіших соціальних функцій жінки, але внаслідок вчинення злочину щодо вона втратила репродуктивну здатність, що фактично позбавило її можливості реалізувати себе в материнстві і зазначені наслідки мають незворотний характер. Заподіяне ушкодження здоров`я, втрата дитини та неможливість народження дітей у майбутньому завдали їй та членам її родини тяжких та тривалих моральних страждань, що потребувало надання їм кваліфікованої психологічної допомоги. 
Виходячи із засад розумності, виваженості, справедливості та неможливості повного відшкодування шкоди через незворотну втрату репродуктивної функції та непоправність втрати життя дитини, а також враховуючи, що фізичний біль і моральні страждання не мали конкретного майнового еквіваленту, вона оцінила завдану моральну шкоду у розмірі 2 000 000 гривень. При цьому покликалася на те, що зазначену суму грошової компенсації вона планує спрямувати на реалізацію свого права на материнство у майбутньому, а саме — на оплату допоміжних репродуктивних технологій (сурогатного материнства). Такі послуги є дороговартісними і їх середня вартість сягає близько заявленої до відшкодування суми грошових коштів. 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з КП "Обласний перинатальний центр" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 800 000 гривень, витрати по сплаті судового збору за видачу в електронному вигляді копії технічного запису судового засідання у розмірі 272,52 гривень та витрати на правничу допомогу у 9 000 гривень.
ОСОБА_1 відмовлено в решті позову.
Стягнуто з КП "Обласний перинатальний центр" на користь держави судовий збір у розмірі 8 000 гривень.
На рішення суду представником КП "Обласний перинатальний центр" – адвокатом Яремою С.В. подано апеляційну скаргу, де покликалася на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.
На її обґрунтування зазначала, що суд першої інстанції при обґрунтуванні завдання моральної шкоди ОСОБА_1 безпідставно покликався на ухвалу Рівненського міського суду від 13 травня 2024 року у справі №569/8225/18 про закриття кримінального провадження, оскільки в судовому рішенні не встановлювалися фактичні обставини справи та не було надано оцінки доказів кримінального правопорушення. Так, відповідно до ст. 291 та ст. 374 КПК України виклад обставин в обвинувальному акті є лише версією обвинувачення, а остаточна правова оцінка надається виключно у вироку суду. 
Оскільки вирок у справі №42016180010000114 не ухвалювався, обвинувальний акт у розумінні ст. 79 ЦПК України є недостовірним доказом. Натомість матеріалами справи, зокрема, записами в історії пологів №2279 та журналом обліку вагітних, спростовуються твердження позивача про неналежне надання допомоги. При госпіталізації 21 липня 2016 року о 22 год. 25 хв. лікарем ОСОБА_3 та згодом - лікарем ОСОБА_4 було діагностовано антенатальну загибель плода, що підтверджено аускультативно та кардіомоніторним дослідженням. З огляду на задовільний стан пацієнтки та відсутність загроз життю на момент госпіталізації консиліумом лікарів було обґрунтовано призначено пологи на ранок наступного дня, що відповідає клінічним протоколам. Тому саме 22 липня 2016 року о 08 год. 20 хв. до огляду залучено завідувача відділення ОСОБА_2 . Такий діагноз, як передчасне відшарування нормально розташованої плаценти, було встановлено лише 22 липня 2016 року о 12 год. 30 хв. після появи у пацієнтки гострого больового синдрому. Тому оперативне втручання було розпочато через 10 хвилин після встановлення діагнозу, що відповідало нормам наказу МОЗ №977 від 27 грудня 2011 року. 
Згідно з висновком комісійної судово-медичної експертизи №53 від 28 вересня 2017 року на момент госпіталізації показань до кесарського розтину не було. Тактика лікування після встановлення діагнозу відшарування плаценти була правильною. Між діями лікарів та настанням ускладнень вбачається лише непрямий причинний зв`язок. 
Отже, у діях медичних працівників відсутня протиправна поведінка, адже допомога надавалася відповідно до скарг пацієнтки та об`єктивної клінічної картини. Заявник звертала увагу на те, що суд помилково інтерпретував пояснення експерта ОСОБА_5 щодо ознак мацерації. На її переконання, твердження експерта з того приводу, що мацерація означає загибель понад 6 годин тому, була використана судом для припущення, що плід міг загинути вже в лікарні, оскільки між госпіталізацією та ультразвуковим дослідженням (далі – УЗД) минуло 13 годин. Однак згідно з науковим визначенням, зокрема, в статті "Судово медичні аспекти перинатальної смерті" "Академічна судова медична патологія" термін появи ознак мацерації (від 6 до 24 годин) та відсутність рухів плода протягом дня до госпіталізації доводять, що смерть настала ще до моменту звернення пацієнтки за медичною допомогою. 
Окрім цього, у висновку експерта вказується про те, що смерть плода настала до надходження в стаціонар. Тому врятувати дитину з моменту госпіталізації було неможливо, а, отже, позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, спричиненої загибеллю ненародженої дитини, є безпідставними. 
Щодо втрати репродуктивної функції позивача, зазначала про неврахування судом того, що вагітність ОСОБА_1 була третьою, позаяк одного разу вона народила живу дитину, а ще одна попередня вагітність закінчилася абортом. Водночас через відсутність скорочення тіла матки та неефективність заходів із зупинки гіпотонічної кровотечі консиліум ухвалив рішення про видалення матки заради порятунку життя пацієнтки. 
Свідок ОСОБА_2 підтвердив, що без цього заходу зупинити атонічну кровотечу було неможливо. Згідно з висновком експерта тактика лікування була правильною, а вжиті методи для збереження репродуктивної функції - вичерпними, проте неефективними. Отже, дії лікарів відповідали медичним протоколам і були спрямовані на збереження життя пацієнтки, що суд залишив поза увагою. 
Зважала й на те, що стягнутий на користь позивача розмір моральної шкоди суперечить загальним засадам цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність. Так, доводи позивача щодо невідворотних змін у житті, тривалого дискомфорту, погіршення стану здоров`я, необхідності обмеження фізичної активності та звернень до психологів не були підтверджені належними доказами. Тобто суд ухвалив рішення про відшкодування моральної шкоди на підставі припущень, без належної оцінки фактичних доказів її завдання. Стягнута сума у розмірі 800 000 гривень, об`єктивно може призвести до безпідставного збагачення потерпілої особи. Натомість ОСОБА_1 всупереч її обов`язку не надано розрахунку розміру шкоди та висновку судово-психологічної експертизи для встановлення факту та обсягу страждань. Між тим, згідно з усталеною судовою практикою обов`язок доведення наявності шкоди, її розміру та причинного зв`язку покладається на позивача, а відсутність хоча б однієї складової цивільного правопорушення виключає відповідальність. 
З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Крім цього, просить апеляційний суд вирішити питання про призначення додаткової судово-медичної експертизи, позаяк наявний в матеріалах висновок експерта №53 від 28 вересня 2017 року, що наданий в ході кримінального провадження, на її думу був неповний.
У поданому відзиві представник ОСОБА_1 – адвокат Суржук Л.М. просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. При цьому покликалася на те, що всупереч твердженням автора апеляційної скарги матеріалами справи підтверджується те, що при госпіталізації потерпілої 21 липня 2016 року о 22 год. 04 хв. до приймального відділення було встановлено попередній діагноз "Вагітність 33 тижні, загроза передчасних пологів". 
Докази щодо інформування позивача про загибель плода на момент госпіталізації в історії пологів відсутні. Також відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи №53 від 28 вересня 2017 року обстеження ОСОБА_1 при госпіталізації було неповним, а УЗД не проводилося упродовж 13 годин після надходження. Експертизою встановлено, що медична допомога до 12 год. 30 хв. наступного дня практично не надавалася, а спільні огляди лікарями ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не здійснювалися, що підтверджується відсутністю підписів у документації. 
Зважала на те, що у тексті обвинувального акту у кримінальному провадженні зазначалося про завідому неправдивість запису про антенатальну загибель плода з метою приховування неналежного виконання обов`язків. На її переконання, факт недбалого ставлення до професійних обов`язків лікарем ОСОБА_3 та завідувачем відділення ОСОБА_2 є доведеним, а з огляду на те, що закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності є нереабілітуючою підставою, це спонукає до відшкодування моральної шкоди. 
При цьому ухвала Рівненського міського суду Рівненської області від 13 травня 2024 року у справі №569/8225/18 є обов`язковою для суду, який вирішує правовідносини в порядку цивільної юрисдикції, та підтверджує порушення лікарями посадових інструкцій, що призвело до тяжких наслідків — втрати плода та репродуктивної здатності позивача. 
Всупереч аргументам автора апеляційної скарги вимоги про відшкодування моральної шкоди ґрунтуються на положеннях ст. 23 ЦК України, згідно з якими ця шкода полягає у душевних стражданнях, викликаних протиправною поведінкою щодо особи. Тому позивач належним чином обґрунтовувала розмір шкоди такими обставинами, як невідворотне погіршення стану здоров`я, постійна тривога, емоційна напруга та пригніченість, вона була позбавлена активного соціального життя, відчувала приниження гідності та побоювання щодо майбутнього, а єдиним шляхом вирішення проблеми безпліддя є сурогатне материнство.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи і доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Згідно зі ст.ст. 3, 49 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров`я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм. Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування.
У державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно; існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Держава сприяє розвиткові лікувальних закладів усіх форм власності.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ст. 284 ЦК України фізична особа має право на надання їй медичної допомоги.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Згідно зі ст.ст. 22, 23 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Верховний Суд висловив свої висновки щодо застосування відповідних норм права у правовідносинах про відшкодування моральної шкоди, що враховується у цих правовідносинах відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК.
Так, по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанови Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166, ч. 1 ст. 1167, ч. 1 ст. 1172 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
У деліктних правовідносинах у сфері надання медичної допомоги протиправна поведінка спрямована на порушення суб`єктивного особистого немайнового права особи, яке має абсолютний характер, - права на медичну допомогу. У сфері надання медичної допомоги протиправними необхідно вважати дії медичного працівника, які не відповідають законодавству у сфері охорони здоров`я, зокрема стандартам у сфері охорони здоров`я та нормативним локальним актам.
Згідно зі ст. 33 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, громадянам України надається лікувально-профілактична допомога поліклініками, лікарнями, диспансерами, клініками науково-дослідних інститутів та іншими акредитованими закладами охорони здоров`я, службою швидкої медичної допомоги, а також окремими медичними працівниками, які мають відповідну ліцензію.
Лікуючий лікар може обиратися безпосередньо пацієнтом або призначатися керівником закладу охорони здоров`я чи його підрозділу. Обов`язками лікуючого лікаря є своєчасне і кваліфіковане обстеження і лікування пацієнта. Пацієнт вправі вимагати заміни лікаря (ст. 34 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я").
Надання несвоєчасної або некваліфікованої медичної допомоги є протиправним.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 755/2545/15-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 661/2894/16-ц, від 04 листопада 2020 року у справі № 686/6022/18, від 21 квітня 2021 року у справі № 648/2035/17, від 09 квітня 2024 року у справі № 584/947/20.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 344/3764/21 звернув увагу на специфіку тягаря доказування у справах щодо надання медичних послуг, вказавши, що "мають пред`являтися пропорційні вимоги до ступеня деталізації обставин справи, які надаються пацієнтами. Від пацієнтів не можна очікувати та вимагати точного володіння медичними знаннями. Вони не мають точного розуміння процесів лікування та необхідної кваліфікації для аналізу та надання обставин справи, що становлять предмет спору. З метою належної участі в цивільному процесі сторона не повинна мати професійні медичні знання. У зв`язку з цим сторона процесу, яка є пацієнтом, має право обмежитися доповіддю, що дасть змогу припустити про порушення зі сторони обслуговуючого персоналу в силу наслідків, що настали для пацієнта. Тому, з урахуванням принципу розумності, пацієнту, який звернувся до суду за захистом порушених прав, що полягають у завданні шкоди здоров`ю, слід тільки вказати на порушення, а далі тягар доказування покладається на медичну установу чи на лікаря. При цьому вказане не призводить до порушення принципу диспозитивності судового процесу, а навпаки слугує для забезпечення процесуальної рівності сторін".
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц), наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
З матеріалів справи вбачається, що 21 липня 2016 року каретою швидкої медичної допомоги ОСОБА_1 була доставлена до КП "Обласний перинатальний центр" в м. Рівне о 22 год. 00 хв. із скаргою на болі внизу живота (т.1 а.с. 158).
З карти виїзду швидкої медичної допомоги суд попередньої інстанції з`ясував, що 21 липня 2016 року в період часу з 21 год. 55 хв. – 22 год. 04 хв. в КП "Обласний перинатальний центр" в м. Рівне була прийнята ОСОБА_1 з попереднім діагнозом "Вагітність 33 тижні, загроза передчасних пологів", скарги: сильний постійний біль внизу живота (т.2, а.с.59).
У журналі обліку прийняття вагітних, роділь і породіль із записом № 2279 щодо ОСОБА_1 у графі "діагноз при госпіталізації" зазначений діагноз "Вагітність 31-32 тижні, загроза передчасних пологів". Остаточний діагноз від 22 липня 2016 року "Антенатальна загибель плода" (т. 2 а.с. 58).
З пункту 10 висновку комісійної судово-медичної експертизи № 53 від 28 вересня 2017 року видно, що обстеження ОСОБА_6 при поступленні були призначені, але не вказано, чому УЗД не проведено з моменту поступлення до 12-30. У пункті 9 підсумків цього висновку зазначається, що "медична допомога ОСОБА_1 лікарями після її госпіталізації у відділенні патології вагітних екстрагенітальної патології вагітності з ліжками невиношування ОПЦ до 12 год. 30 хв. практично не надавалася". (т. 1 а.с. 99).
22 липня 2016 року о 12 год 51 хв. лікарями КП "Обласний перинатальний центр" проведено операцію ургентного кесарського розтину, в ході якого було добуто мертвий плід. Далі після проведеного консиліуму за життєвими показниками екстирпація матки з додатками (пункт 22). В пункті 17, 18 вказується, що оперативне втручання ОСОБА_1 було проведено із запізненням. Рішення про видалення матки ОСОБА_1 обґрунтоване за показаннями. В пункті 20 зазначено, що інформації щодо добровільної згоди ОСОБА_1 на проведення операції немає ( т.1 а.с. 99).
Також у висновку комісійної судово-медичної експертизи відображено у пунктах підсумків № 16 про те, що консиліум лікарів скликаний із запізненням. У пункті 33 зазначено, що "між діями лікарів і розвитком ускладнень у вагітної має місце непрямий причинний зв`язок, так як їхні дії (відстрочення огляду її консиліумом лікарів чи кількома лікарями, призначення необхідного лікування, досліджень) обумовили зниження ефективності надання медичної допомоги і тим самим не перешкодили неблагополучному протіканню хворобливого процесу і настанню ускладнень". У пункті 31 підсумків зазначено, що в історії пологів при поступленні вказано про антенатальну загибель плода, а тому врятувати дитину з моменту поступлення в стаціонар було неможливо. Разом з тим в пункті 5 підсумків висновку зазначається, що лікарем акушер-гінекологом ОСОБА_3 одноосібно встановлено діагноз антенатальної загибелі плода.
Відповідно до обвинувального акта у кримінальному провадженні № 4201618001000114 запис антенатальна загибель плода в графі "Діагноз при поступленні" в історії пологів ОСОБА_1 № 2279 є завідомо неправдивими відомостями, який ОСОБА_3 здійснила після проведення первинного огляду вагітної ОСОБА_1 (точний час та дата не встановлені) з метою приховування факту неналежного виконання нею своїх професійних обов`язків.
В обвинувальному акті наводилося й те, що на момент поступлення ОСОБА_1 до лікувального закладу об`єктивних медичних даних про антенатальну загибель плоду встановлено не було. Ультразвукове дослідження за результатами огляду їй призначене не було та лікування надавалось згідно з клінічним протоколом "Передчасні пологи".
Крім того, у обвинувальному акті зазначається таке: " ОСОБА_3 склала завідомо підроблений офіційний документ, який посвідчує певні факти, що мають юридичне значення, шляхом внесення в історію пологів ОСОБА_1 №92279 завідомо неправдивих відомостей про результати первинного огляду вагітної в графі "Діагноз при поступленні" здійснила запис "антенатальна загибель плоду".
Протоколом паталогоанатомічного дослідження №112 від 23 липня 2016 року встановлено паталогоанатомічний діагноз "Асфіксія плоду; виникла до початку пологової діяльності; мацерація плоду, недоношеність; передчасне відшарування нормально розташованої плаценти" ( т. 1 а.с.184).
З пояснень судового експерта ОСОБА_5 з`ясовано, що мацерація плоду означає загибель плоду понад 6 годин. Водночас від моменту поступлення ОСОБА_1 до медичного закладу до моменту проведення УЗД, під час якого було виявлено загибель плода, минуло близько 13 годин.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 13 травня 2024 року у справі №569/8225/18 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 140, ч. 2 ст.358 КК України на підставі ст. 49 КК України в зв`язку з закінченням строків давності та закрито кримінальне провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст.284 КПК України. 
Цивільний позов ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 моральної шкоди залишено без розгляду.
При цьому зазначено, що 21 липня 2016 року о 22 год. 04 хв. ОСОБА_1 надійшла в приймальне відділення КП "Обласний перинатальний центр" з попереднім діагнозом "Вагітність 33 неділі, загроза передчасних пологів". ОСОБА_3 , перебуваючи відповідно до наказу № 117-к від 29 грудня 2012 року на посаді лікаря-акушера-гінеколога пологового відділення КП "Обласний перинатальний центр", несучи, відповідно до посадової інструкції лікаря-акушера-гінеколога КП "Обласний перинатальний центр", затвердженої 03 січня 2013 року головним лікарем закладу, персональну відповідальність за надання кваліфікованої планової та невідкладної стаціонарної акушерсько-гінекологічної допомоги вагітним, будучи викликаною в приймальне відділення КП "Обласний перинатальний центр" для проведення первинного огляду вагітної ОСОБА_1 , не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинна була і могла їх передбачити, в період часу з 22 год. 25 хв. 21 липня 2016 року по 8 год. 22 липня 2016 року, допустила порушення вимог п.п.2.1, 2.2.5, 2.2.7, 2.2.8. 2.2.12, 3.11, 3.12 Посадової інструкції лікаря акушера – гінеколога пологового відділення з індивідуальними пологовими залами, п. 2.3 наказу МОЗ України № 620 від 29 грудня 2003 року "Про організацію надання стаціонарної акушерсько-гінекологічної та неонатологічної допомоги в Україні", вимог розділу "Передчасне відшарування нормально розташованої плаценти" клінічного протоколу "Акушерські кровотечі", затвердженого наказом № 676 МОЗ України від 31 грудня 2004 року "Про затвердження клінічних протоколів з акушерської та гінекологічної допомоги" та не надала кваліфіковану невідкладну стаціонарну акушерсько-гінекологічну допомогу вагітній ОСОБА_1 , що виразилось у тому, що вона не встановила правильний клінічний діагноз, не залучила завідуючого відділенням до спільного огляду, не уточнила плану лікування, обсягу додаткових обстежень та консультацій профільних спеціалістів, не залучила головного лікаря закладу до огляду пацієнтки при утрудненні при встановленні клінічного діагнозу, не вивчила дані обмінної картки вагітної, загального та епідеміологічного анамнезу, не встановила тривалість безводного проміжку, не відмітила в історії пологів щодо відчуття рухів плода самою жінкою, не призначила та не провела необхідні для пацієнта методи діагностики та лікування. Крім того, під час перебування вагітної ОСОБА_1 у стаціонарному відділенні лікувального закладу, неналежно провела зовнішнє акушерське обстеження, внутрішнє акушерське дослідження, а саме: не здійснила вимірювання температури тіла потерпілої, артеріального тиску, обстеження внутрішніх органів, вимірювання висоти стояння дна матки, окружності живота та розмірів тазу, аускультацію серцебиття плода, не зібрала загальний та епідеміологічний анамнез, не оглянула видимі слизові оболонки та шкіру з метою виявлення гнійничкових і грибкових, а також інфекційних (гастро-ентероколіт, гепатит, ІПСШ, ВІЛ та ін.) захворювань, не провела УЗД, через що неналежно оцінила стан вагітної та плоду, що призвело до несвоєчасно діагностування передчасного відшарування нормально розташованої плаценти, яке ускладнилось гіпотонічною кровотечею та "Маткою Кувелера". Як наслідок, о 12 год. 51 хв. 22 липня 2016 року із запізненням лікарями КП "Обласний перинатальний центр" проведено операцію ургентного кесарського розтину, в ході якого добуто мертвий плід породіллі ОСОБА_1 , смерть якого наступила внаслідок передчасного відшарування нормально розміщеної плаценти, а також екстирпацію матки без додатків, що призвело до тяжких наслідків у вигляді втрати плоду та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у вигляді втрати репродуктивної здатності потерпілої ОСОБА_1 . 
Відповідно до вимог п. 10 розділу "Керівники" "Кваліфікаційної характеристики", затвердженої наказом МОЗ України № 117 від 29 березня 2002 року, завідувач структурного підрозділу медичного закладу організовує лікувально-профілактичну діяльність підрозділу, забезпечує надання якісної медичної допомоги населенню, повинні нести відповідальність за стан роботи підрозділу та рівень медичного обслуговування хворих. Перебуваючи відповідно до наказу № 125-к від 29.11.2011 на посаді завідувача відділенням акушерської та екстрагенітальної патології вагітних КП "Обласний перинатальний центр", несучи, відповідно до посадової інструкції завідувача відділенням патології вагітних, екстрагенітальної патології вагітності з ліжками невиношування "Обласний перинатальний центр", затвердженої 29 грудня 2012 року головним лікарем закладу, персональну відповідальність за якість надання медичної допомоги вагітним медичним персоналом відділення, перебуваючи на робочому місці у відділенні патології вагітних, екстрагенітальної патології вагітності з ліжками невиношування КП "Обласний перинатальний центр", не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, в порушення вимог п.п. 2.2.7, 2.2.9 Посадової інструкції завідувача відділенням патології вагітних, екстрагенітальної патології вагітності з ліжками не виношування, п.п. 4.6, 4.8 розділу № 4 "Організація надання стаціонарної гінекологічної допомоги" наказу МОЗ України № 620 від 29 грудня 2003 року "Про організацію надання стаціонарної акушерсько-гінекологічної та неонатологічної допомоги в Україні", вимог розділу "Передчасне відшарування нормально розташованої плаценти" клінічного протоколу "Акушерські кровотечі", затвердженого наказом № 676 МОЗ України від 31 грудня 2004 року "Про затвердження клінічних протоколів з акушерської та гінекологічної допомоги", в період з 07 год. 42 хв. до 12 год. 30 хв. 22 липня 2016 року, під час перебування ОСОБА_1 в відділенні КП "Обласний перинатальний центр" не оглянув останню, не визначив діагнозу, не уточнив плану лікування, обсягу додаткового обстеження, не провів консультацій суміжних спеціалістів, не провів УЗД, а також з врахуванням тяжкого стану вагітної не скликав консиліум у вказаний період часу для визначення тактики ведення тяжкої хворої, що призвело до несвоєчасно діагностування передчасного відшарування нормально розташованої плаценти, яке ускладнилось гіпотонічною кровотечею та "Маткою Кувелера". Як наслідок, о 12 год. 51 хв. 22 липня 2016 року із запізненням лікарями КП "Обласний перинатальний центр" проведено операцію ургентного кесарського розтину, в ході якого добуто мертвий плід породіллі ОСОБА_1 , смерть якого наступила внаслідок передчасного відшарування нормально розміщеної плаценти, а також екстирпацію матки без додатків, що призвело до тяжких наслідків у вигляді втрати плоду та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у вигляді втрати репродуктивної здатності потерпілої ОСОБА_1 ".
Приходячи до переконання про зміну оскаржуваного рішення, колегія суддів бере до уваги таке.
Не можна погодитися з аргументами автора апеляційної скарги з того приводу, що ухвала про закриття кримінального провадження не є істотним доказом для вирішення спірних правовідносин. 
З огляду на правила ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 
Статтею 284 КПК України передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження. Вони, у свою чергу, класифікуються за критеріями реабілітуючих та нереабілітуючих. Реабілітуючі пов`язані з констатацією того факту, що підозрюваний/обвинувачений не вчинив злочину. На противагу цьому нереабілітуючі позитивно вирішують питання про вчинення особою злочину. До перших належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати.
Коли йдеться про реабілітуючі підстави закриття кримінального провадження, слід виходити з того, що особа не вчинила протиправного діяння, передбаченого кримінальним законом, i, як результат, має право на реабілітацію. До таких підстав належать ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, і мають наслідки зняття підозри, відновлення доброго імені, гідності та репутації.
Нереабілітуючі підстави означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак через певні обставини кримінальне провадження щодо цієї особи виключається.
Обов`язковість преюдиційності обставин зазначеної ухвали про закриття кримінального провадження стосувалася лише двох питань: чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони відповідними особами.
Отже, в цьому випадку обставини преюдиції є наявними. У разі ж, якщо провадження у справі було б закрито за реабілітуючими обставинами, то ця ухвала свідчила б про відсутність підстав для цивільної відповідальності.
Щодо обов`язку відшкодувати завдану шкоду, то він виникає у її завдавача за умови, що його дії були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи.
При цьому всупереч твердженням заявника закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України не означає відсутності вини для цивільно-правової відповідальності.
Наявними в матеріалах справи належними, допустимими та достатніми доказами, в.ч. ухвалою про закриття кримінального провадження Рівненського міського суду Рівненської області від 13 травня 2024 року в № 569/8225/18, висновком комісійної судово-медичної експертизи № 53 від 28 вересня 2017 року, здобутого в ході кримінального провадження, тобто як письмовим доказом, протоколом патолого-анатомічного дослідження №112 від 23 липня 2016 року, показаннями свідків та поясненнями судового експерта доведено необхідність покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності за завдану моральну шкоду внаслідок недбалого (неналежного) ставлення працівників до своїх обов`язків.
Заявник клопотала про призначення додаткової судово-медичної експертизи. Однак колегія суддів зважає на те, що наявний в матеріалах справи висновок комісійної судово-медичної №53 від 28 вересня 2017 року, який складено у кримінальному провадженні, не є висновком експерта у розумінні ст. 102 ЦПК України, адже є винятково письмовим доказом у цивільній справі. Тому судово-медична експертиза, на призначенні якої наполягала автор апеляційної скарги, не може бути додатковою.
За цих обставин апеляційним судом відхиляється зазначене клопотання як необґрунтоване. 
Отже, доводи апеляційної скарги щодо питання покладення цивільно-правової відповідальності на відповідача не є підставою для скасування оскаржуваного рішення та відмови в задоволенні позову, адже вони фактично зводяться до упередженого викладення обставин справи на свою користь і надання коментарів та тлумачення норм чинного законодавства на власний розсуд. При цьому зазначені твердження спрямовані на безпідставну переоцінку доказів у справі, що мають на меті суб`єктивне задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Разом з тим апеляційний суд погоджується із заявником, що розмір визначеного судом попередньої інстанції відшкодування є завищеним через непропорційність підставам позову.
Так, відповідно до ст.ст. 5, 12, 13 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Тобто у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Тому кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Згідно з ч.2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 покликалася на те, що спірний розмір грошової компенсації вона планує спрямувати на реалізацію свого права на материнство у майбутньому, а саме — на оплату допоміжних репродуктивних технологій (сурогатного материнства). При цьому такі послуги є дороговартісними і середня їхня вартість сягає близько заявленої до відшкодування суми грошових коштів.
Проте в розумінні цивільного законодавства такі підстави позову не охоплюються моральною шкодою. 
Відповідно до ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів. Договором або законом може бути збільшений обсяг і розмір відшкодування шкоди, завданої потерпілому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Тобто шкода, на відшкодуванні якої у цій частині наполягає позивач, є майновою.
Отже, обґрунтування позовних вимог у частині відшкодування моральної шкоди фактично ґрунтувалося на необхідності лікування та відновлення стану здоров`я (зокрема репродуктивної функції) ОСОБА_1 .
З огляду на те, що наведені аргументи за своєю правовою природою є вимогами, пов`язаними з матеріальною шкодою, спрямованими на компенсацію витрат на медичну реабілітацію, вони не можуть виступати виключною підставою для визначення розміру моральної шкоди. Оскільки фактичне обґрунтування позивача стосується сфери матеріальних збитків, розмір грошового відшкодування моральної шкоди підлягає зменшенню з метою недопущення змішування різних видів цивільно-правової відповідальності.
Тому колегія суддів вважає, що пропорційним завданій моральній шкоді буде розмір її відшкодування в розмірі 300 000 гривень.
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Підставою для зміни оскаржуваного рішення відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника Комунального підприємства "Обласний перинатальний центр" Рівненської обласної ради – адвоката Яреми Світлани Василівни задовольнити частково.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 вересня 2025 року змінити, зменшивши стягнуту з Комунального підприємства "Обласний перинатальний центр" Рівненської обласної ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду з 800 000 (вісімсот тисяч) гривень до 300 000 (триста тисяч) гривень.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 10 лютого 2026 року.

Головуючий:      С.В. Хилевич

Судді:        Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків