Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26.01.2026  	Справа №607/26072/25 Провадження №2/607/932/2026	

26 січня 2026 року м. Тернопіль
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:
 
головуючого судді Вийванка О. М.
 
за участю секретаря судового засідання Дудченко Ю. Р.
учасників справи:
представника позивача ОСОБА_1 
представника відповідача Куриляк М. Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом  ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про відшкодування шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25 листопада 2024 року працівники патрульної поліції зупинили його як водія автомобіля «Mersedes-Benz Viano» номерний знак НОМЕР_1 та направили на медичний огляд на стан наркотичного сп`яніння та складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Позивач наголосив, що він категорично заперечував факт вживання наркотичних речовин. Водночас обов`язкове лабораторне дослідження після позитивного експрес-тесту, передбачене п. 10 Постанови КМУ № 1103 від 17.12.2008 року проведено не було, що підтверджено постановою Тернопільського апеляційного суду від 21 липня 2025 року у справі № 593/1626/24, якою постанову суду першої інстанції скасовано, а провадження у справі закрито на підставі ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення.
Апеляційний суд встановив істотні порушення вимог ст. 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Інструкції № 1103 та Інструкції № 1452/735 від 09.11.2015 року а також відсутність у матеріалах справи достатніх доказів для підтвердження обвинувачення.
Таким чином, судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено факт незаконних дій працівників поліції, які безпідставно направили позивача на медичний огляд, склали протокол без належних правових підстав та з порушенням установленої процедури, чим порушили його права та законні інтереси.
Через з незаконними діями відповідача позивач змушений був звернутись за професійною правничою допомогою та понести витрати на оплату послуг адвоката. Загальний розмір витрат на правничу допомогу склав 18 000 грн, що підтверджується договором про надання правничої допомоги, додатковими угодами, актами приймання-передачі послуг та платіжними документами.
Позивач зазначив, що витрати на правничу допомогу є прямим наслідком незаконних дій органу державної влади, спрямовані на захист порушеного права та становлять реальні збитки у розумінні ст. 22 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 56 Конституції України, ст. 1173, 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана незаконними діями органів державної влади та їх посадових осіб, підлягає відшкодуванню державою незалежно від вини.
У зв`язку із недосягненням згоди, щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить стягнути з Головного управління Національної поліції в Тернопільській області за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь шкоду у розмірі 18 000 (вісімнадцять тисяч) гривень сплачених за правничу допомогу у справі №593/1626/24; стягнути з Головного управління Національної поліції в Тернопільській області за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь витрати на професійну правничу допомогу, понесену у даній справі у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень.
У судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі та просить його задовольнити з підстав та обґрунтувань викладених у ньому. 
Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Тернопільській області подала відзив на позов, в якому зазначила, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу правопорушення саме по собі не є безумовним підтвердженням протиправності дій працівників патрульної поліції під час складання протоколу. У своїй позовній заяві позивач не довів наявності очевидної протиправності чи свавільності дій посадових осіб, а також причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та заявленою шкодою, що є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу. Витрати на професійну правничу допомогу підлягають компенсації лише за умови їх документального підтвердження, обґрунтованості та співмірності. Надані позивачем докази не містять належного підтвердження обсягу фактично наданих послуг та їх необхідності для розгляду справи. Враховуючи вищезазначене правові підстави для задоволення заявлених вимог відсутні.
Тому вимоги позивача є незаконними та необґрунтованими, а також відсутні підстави для задоволення позову та відповідно матеріальної шкоди, а тому просить відмовити у задоволенні позову. 
При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема. 
Ухвалою суду відкрито провадження у справі. 
Ухвалою суду залишено без розгляду позовну вимогу про визнання дій незаконними. 
Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права. 
Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. 
Суд, встановив, що ОСОБА_2 здійснював перерахування грошових коштів на рахунок адвоката ФОП ОСОБА_1 , що підтверджується платіжною інструкцією компанії NovaPay № 57dd0b3e-f1b2-4143-8c15-ec2384178eac від 06 червня 2025 року на суму 3 000 (три ) тисячі гривень, платіжною інструкцією від 14 березня 2025 року на суму 5 000 (п`ять) тисяч гривень, платіжною інструкцією від 16 лютого 2025 року на суму 5 000 (п`ять) тисяч гривень, платіжною інструкцією від 28 січня 2025 року на суму 5 000 (п`ять) тисяч гривень.
Між позивачем та адвокатом Мартищук Людмилою Петрівною був укладений договір про надання правничої допомоги № 5 від 16 січня 2025 року.
Крім, цього матеріали справи містять наступні документи, якими сторони погодили обсяг правничої допомоги та розмір додаткового гонорару у зв`язку з представництвом інтересів позивача, а саме: акт про надання правової допомоги № до Договору про надання правничої допомоги № 5 від 16 січня 2025 року та Додаткової угоди №1 від 30 березня 2025 року, Додактова угода №1 від 14 березня 2025 року, Акт № 2 приймання-передачі наданих правничих послуг від 10 травня 2025 року, Додаткова угода № 2 від 08 травня 2025 року, Акт № 1 від 16 лютого 2025 року.
Відповідно до постанови Тернопільського апеляційного суду від 21 липня 2025 року у справі № 593/1626/24, апеляційну скаргу задоволено, постанову суду першої інстанції скасовано, а провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно позивача закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Позивач як на підставі заявлених вимог посилається на те, що постановою Тернопільського апеляційного суду постанову суду першої інстанції скасовано, провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення та обґрунтовує вимогу про відшкодування понесених витрат на правничу допомогу. 
Суд не погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. 
Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Положеннями ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Право на відшкодування моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статті 56 Конституції України.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.
Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.
У відповідності до частин першої - третьої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.
Так, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).
Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У справі № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24) Велика Палата Верховного Суду досліджувала питання, чи є факт складання протоколу про адміністративне правопорушення працівником патрульної поліції у разі подальшого закриття справи судом у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення підставою для відшкодування шкоди особі, стосовно якої складено протокол.
За результатом касаційного перегляду справи № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24) Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову від 22 січня 2025 року, в якій зробила такі висновки про застосування норм права:
«Для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є наявність трьох елементів (умов): неправомірний характер дії (бездіяльності) цього органу (посадових або службових осіб), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Водночас наявність вини посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою умовою такого виду відповідальності. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.
Встановлення протиправності у діях працівника патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди.
Відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення такого протоколу уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення.
У разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.
При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.
З огляду на приписи Закону України «Про Національну поліцію», Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» патрульна поліція не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, тому на правовідносини щодо складання протоколів у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, не поширюються правила статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР».
Спір виник виходячи з того, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутності в діях ОСОБА_2 складу такого порушення підтверджує незаконність складення працівниками поліції відповідного протоколу про адміністративне правопорушення, що свідчить про завдання позивачу матеріальної шкоди у вигляді понесених витрат на професійну правничу допомогу.
Суд зазначає, що сам факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутності події та складу такого порушення безумовно не свідчить про завдання позивачу майнової шкоди, оскільки у спірних правовідносинах шкода відшкодовується на загальних підставах, визначених статтею 1174 ЦК України, а тому обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди є встановлення протиправності у діях працівників поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення.
Невідповідність вимогам закону дій працівників поліції, які склали протокол про наявність у діях позивача ознак складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 2 статті 130 КУпАП, в цій справі судом не встановлена.
Зі змісту постанови Тернопільського апеляційного суду від 21 липня 2025 року у справі про адміністративне правопорушення № 593/1626/24 вбачається, що підставою для закриття провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 130 КУпАП за відсутності в його діях складу вказаного правопорушення стало те, що висновок про перебування ОСОБА_2 у стані наркотичного сп`яніння, зроблено на підставі тесту та без проведення обов`язкового підтвердження наявності наркотичного засобу або психотропної речовини шляхом лабораторного дослідження, є недійсним, а також відсутність відомостей про повторне протягом року вчинення такого правопорушення.
Тобто відсутність складу адміністративного правопорушення у діях позивача встановлена судом за результатами оцінки всіх доказів у справі № 593/1626/24, які, на думку суду апеляційної інстанції, у свої сукупності вказували на недоведеність у ході провадження у цій справі керування ОСОБА_2 транспортним засобом із ознаками наркотичного сп`яніння, що не доводить очевидної протиправності дій працівників поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення. 
Також у вказаній постанові про адміністративне правопорушення не встановлено, що складений за результатами ДТП протокол про адміністративне правопорушення не відповідав вимогам закону, зокрема статті 256 КУпАП, та те, що на момент складення протоколу про адміністративне правопорушення дії поліцейського були протиправними.
Тому враховуючи, що не встановлено неправомірності у діях працівників поліції під час складання стосовно позивача протоколу про адміністративне правопорушення, то немає підстав для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди.
Ураховуючи те, що у спірних правовідносинах закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося не через невідповідність протоколу вимогам закону або через інші протиправні дії працівників поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, суд дійшов висновку, що оскільки у справі не встановлено підстав, визначених статтею 1174 ЦК України для відшкодування шкоди, у позивача не виникло право на відшкодування матеріальної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України.
Також суд зазначає, витрати на правову допомогу не являються матеріальною шкодою (збитками).
В розумінні положень частини другої статті 22 ЦК України збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.
Доведення факту наявності таких збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача.
Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.
Витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.
Аналогічну правову позицію закріплено у постановах Верховного Суду України від 20 травня 2009 року у справі № 6-3261св08, від 27 січня 2010 року у справі № 6-11633св09, від 03 лютого 2010 року у справі № 6-15773св09.
У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (пункт 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 462/6473/16-ц за провадженням № 14-400цс18, пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц за провадженням № 14-447цс19, пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 за провадженням № 14-191цс19).
Отже, заявлена позивачем до стягнення сума витрат на оплату правничої допомоги у справі про адміністративне правопорушення не є збитками, оскільки такі витрати за правовою природою не є заходом цивільно-правової відповідальності, не мають ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а їх наявність та розмір не перебувають у безпосередньому причинному зв`язку з поведінкою працівників поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, в якій відсутні ознаки протиправності та/або свавільності.
За таких обставин, слід відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про відшкодування шкоди.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає. 
Згідно з частиною першої і третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Відповідно до ч. ч. 1, 6, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» №3674-VI від 08 липня 2011 року судовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
З урахуванням того, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд вважає, що судовий збір слід компенсувати за рахунок держави.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються  у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові – на позивача; у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог ( частина друга статті 141 ЦПК України).
Вирішуючи питання про покладення витрат на правову допомогу, понесені сторонами у зв`язку з розглядом справи суд вважає, що слід покласти за позивача, оскільки у задоволенні позову відмовлено. 
На підставі наведеного, керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 76-78, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України,

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про відшкодування шкоди.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного рішення суду. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України. 
Учасники справи:
позивач ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_1 ;
відповідач Головне управління Національної поліції в Тернопільській області, унікальний ідентифікаційний номер юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України 40108720, місцезнаходження м. Тернопіль вул. Валова, 11.
Повний текст рішення суду складено та підписано 26 січня 2026 року. 

Головуючий суддя	О. М. Вийванко