ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року 
м. Київ

cправа № 906/1246/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С. К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Случ О. В.
за участю секретаря судового засідання: Амірханяна Р. К.,
та представників
позивача - не з`явився, 
відповідача - не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Алекс-М"
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.08.2025
та рішення Господарського суду Житомирської області від 21.04.2025 
у справі № 906/1246/24 
за позовом Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Рівненській та Житомирській областях
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Алекс-М"
про розірвання договору та повернення об`єкта незавершеного будівництва у державну власність,
В С Т А Н О В И В:
Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Рівненській та Житомирській областях (далі - Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Рівненській та Житомирській областях; Регіональне відділення; позивач) звернулося до Господарського суду Житомирської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Алекс-М" (далі - ТОВ "Алекс-М"; відповідач), в якому просило:
- розірвати договір купівлі - продажу об`єкта незавершеного будівництва - очисних споруд з бункерним пристроєм разом із земельною ділянкою, на якій він розташований за адресою: Житомирська область, м. Малин, вул. Огієнка, 55 Ж від 21.03.2018 № 869, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області, правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях і ТОВ "Малинський ливарний завод", правонаступником прав та обов`язків якого є ТОВ "Алекс-М"; 
- ТОВ "Алекс-М" повернути очисні споруди з бункерним пристроєм разом із земельною ділянкою загальною площею 0,1284 га з кадастровим номером 1810900000:01:006:0934 за адресою: Житомирська область, м. Малин, вул. Огієнка, 55 Ж у власність держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях шляхом підписання між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях та ТОВ "Алекс-М" акта приймання-передачі.
Позовні вимоги Регіональне відділення обґрунтувало невиконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо завершення будівництва об`єкта незавершеного будівництва та введення його в експлуатацію в термін до 25.04.2023, що вбачається із акта від 05.06.2024 № 22 поточної перевірки виконання умов договору купівлі-продажу. Позивач також зазначає, що у нього існує обов`язок щодо реалізації державної політики у сфері приватизації, контроль за виконанням покупцем зобов`язань за договором купівлі-продажу та що в разі порушення останнім обов`язків - зобов`язаний вживати заходів щодо повернення у державну власнiсть об`єктів приватизації з метою подальшого продажу нерухомого майна та наповнення Державного бюджету України.
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 21.04.2025 (суддя - Машевська О. П.), залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.08.2025 (головуючий суддя - Олексюк Г. Є., судді - Гудак А. В., Петухов М. Г.), позов задоволено. 
Розірвано договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва - очисних споруд з бункерним пристроєм разом із земельною ділянкою на якій він розташований за адресою: 11603, Житомирська область, м. Малин, вул. Огієнка, 55 Ж від 21.03.2018 № 869, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області (правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях) і ТОВ "Малинський ливарний завод" (правонаступником прав та обов`язків якого є ТОВ "Алекс-М"). 
Зобов`язано ТОВ "Алекс-М" повернути очисні споруди з бункерним пристроєм разом із земельною ділянкою загальною площею 0,1284 га, кадастровий номер 1810900000:01:006:0934, цільове призначення "для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості", категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення за адресою: 11603, Житомирська область, м. Малин, вул. Огієнка, 55 Ж у власність держави в особі Регіонального відділення шляхом підписання між останнім і ТОВ "Алекс-М" акта приймання-передачі. 
Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 21.03.2018 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирськiй області (продавець) і ТОВ "Малинський ливарний завод" (покупець) було укладено договір купiвлi-продажу об`єкта незавершеного будівництва - очисних споруд з бункерним пристроєм разом із земельною дiлянкою, зареєстрований в реєстрі за номером 869, за умовами якого продавець зобов`язувався передати у власнiсть покупцю об`єкт незавершеного будівництва - очисні споруди з бункерним пристроєм разом із земельною дiлянкою загальною площею 0,1284 га з кадастровим номером 1810900000:01:006:0934, цільове призначення "для розміщення та експлуатації основних, підсобних i допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловостi", категорія земель - землі промисловостi, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення за адресою: 11603, Житомирська область, м. Малин, вул. Огієнка, 55 Ж, а покупець - прийняти об`єкт приватизації, сплатити ціну його продажу i виконати визначені в договорі умови (далі - договір № 869).
Об`єкт приватизації є державною власністю на пiдставi витягу № 114541255 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на незавершене будівництво очисних споруд з бункерним пристроєм, виданого державним реєстратором Козіївської сільської ради Коростишiвського району Житомирської області Пашинською Дариною Валентинівною 19.02.2018, номер запису про право власності 24909647, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1489426518109; на пiдставi витягу № 114539748 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на земельну ділянку, виданого державним реєстратором Козіївської сільської ради Коростишівського району Житомирської областi Пашинською Дариною Валентинівною 19.02.2018, номер запису про право власності 24909445, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1489418618109. 
Незавершене будівництво очисних споруд з бункерним пристроєм включає в себе майно згідно з актом обстеження будівельного майданчика і технічного стану об`єкта незавершеного будівництва від 30.11.2017 та технічного паспорта, виготовленого Товариством з обмеженою відповідальністю "Земюрконсалтинг".
У п. 3.3 договору № 869 сторони досягли згоди, що право власностi на об`єкт приватизації переходить до покупця пiсля державної реєстрації в установленому законом порядку переходу права власностi на придбаний об`єкт приватизації, яка здійснюється пiсля сплати в повному обсязі ціни продажу об`єкта приватизації. 
Пунктом 4.1 договору № 869 встановлено, що кожна сторона зобов`язується виконувати обов`язки, покладені на неї договором, сприяти іншій стороні у виконанні її обов`язків та має право вимагати від іншої сторони виконання належним чином її обов`язків.
Згідно з п. 5.3.1 договору № 869 покупець зобов`язується виконувати умови продажу об`єкта, а саме: завершити будівництво об`єкта та ввести його в експлуатацію протягом п`яти років з моменту підписання акта приймання-передачi із можливою зміною його первісного призначення.
Відповідно до п. 7.5 договору № 869 у разі невиконання покупцем зобов`язань за договором продавець має право у встановленому законодавством порядку порушити питання про його розірвання, стягнення завданих збитків та повернення об`єкта приватизації за актом приймання-передачi у державну власнiсть.
Сторони у п. 11.2 договору № 869 досягли згоди про те, що yci зміни та доповнення до договору оформлюються додатковими договорами, здійснюються в письмовій формі, підлягають нотаріальному посвідченню. Зміни, що вносяться до договору здійснюються в порядку, що затверджується Фондом державного майна України, та не можуть передбачати зменшення відповідальності покупця за невиконання ним зобов`язань.
У разі невиконання однією зі сторін умов договору, вiн може бути розірваний на вимогу іншої сторони за рішенням суду. При цьому об`єкт приватизації повертається в державну власнiсть у порядку, встановленому чинним законодавством України (п. 11.3 договору).
Договір набирав чинності з моменту його укладання. Договір вважається укладеним з моменту його нотаріального посвідчення (п.п. 13.2, 13.3 договору № 869).
25.04.2018 між сторонами було підписано акт приймання-передачi об`єкта державної власностi групи Д - незавершеного будівництва очисних споруд з бункерним пристроєм разом із земельною дiлянкою за адресою: Житомирська область, м. Малин, вул. Огієнка, 55 Ж.
27.07.2018 між ТОВ "Малинський ливарний завод" і ТОВ "Алекс-СТ" було укладено договір купiвлi-продажу об`єкта незавершеного будівництва - очисних споруд з бункерним пристроєм разом із земельною дiлянкою, на якій він розташований, м. Малин, вул. Огієнка, 55, який зареєстрований у реєстрі за № 3177.
Регіональним відділенням було погоджено договiр купiвлi-продажу об`єкта незавершеного будiвництва, укладений 27.07.2018 між ТОВ "Малинський ливарний завод" і ТОВ "Алекс-СТ", зареєстрований у реєстрі за № 3177, що є невід`ємною частиною основного договору № 869 (далі - договір № 3177).
Відповідно до п. 1 договору № 3177 продавець зобов`язувався передати у власнiсть покупцю об`єкт незавершеного будiвництва - очиснi споруди з бункерним пристроєм разом із земельною дiлянкою, на якiй вiн розташований площею 0,1284 га, кадастровий номер 1810900000:01:006:0934, цільове призначення "для розміщення та експлуатації основних, підсобних i допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловостi", категорія земель - землі промисловостi, транспорту, зв`язку, енергетики за адресою: Житомирська обл., м. Малин, вул. Огієнка, 55Ж, а покупець - прийняти об`єкт незавершеного будiвництва - очиснi споруди з бункерним пристроєм разом із земельною дiлянкою, на якiй вiн розташований, сплатити ціну його продажу i виконати визначені в договорі умови.
Відсоток готовності вищевказаного незавершеного будiвництва - очисних споруд з бункерним пристроєм становить 35%.
Відповідно до п. 7.1.1 договору № 3177 покупець зобов`язаний виконувати умови продажу об`єкта, а саме: завершити будiвництво об`єкта та ввести його в експлуатацiю протягом п`яти років з моменту підписання акта приймання-передачі, до 25.04.2023, із можливою змiною його первiсного призначення.
У разі невиконання однією зі сторін умов договору він може бути розірваний на вимогу іншої сторони за рішенням суду. При цьому об`єкт приватизації повертається в державну власність у порядку, встановленому чинним законодавством України (п. 9.3 договору № 3177).
24.06.2021 між ТОВ "Алекс-СТ" (власник) і ТОВ "Алекс-М" (правонаступник) було укладено договір № 1280 про перехід від власника до господарського товариства, до статутного капіталу якого передається об`єкт приватизації, невиконаних зобов`язань за договором № 3177, зареєстрований в реєстрі за номером 1280 (далі - договiр № 1280). 
Регіональним відділенням було погоджено договiр № 1280, в якому сторони досягли згоди про перехiд вiд власника ТОВ "Алекс-СТ" до правонаступника ТОВ "Алекс-М" невиконаних зобов`язань за договором купівлі-продажу незавершеного будiвництва, посвідченого приватним нотарiусом Житомирського мiського нотарiального округу Товянським С. Я. 27.07.2018 за реєстровим № 3177, вiдповiдно до якого власник набув всі права та обов`язки за договором купівлі-продажу об`єкта незавершеного будiвництва - очисні споруди з бункерним пристроєм разом із земельною ділянкою загальною площею 0,1284 га, кадастровий номер 1810900000:01:006:0934, посвідчений нотаріусом Житомирського мiського нотарiального округу Товянським С. Я. 27.07.2018 за реєстровим № 3177.
Згідно з п. 1.2 договору № 1280 правонаступник взяв на себе обов`язки власника, що передбачені умовами договору № 3177, а саме: завершити будiвництво об`єкта незавершеного будiвництва та ввести його в експлуатацiю в термін до 25.04.2023 з можливою змiною його первiсного призначення.
Пунктом 3.1 договору № 1280 встановлено, що у разі повного або часткового невиконання правонаступником зобов`язань, визначених у розд. 1 цього договору, Регіональне відділення має право у встановленому законодавством порядку порушити питання про його розiрвання та розірвання договору № 3177, стягнення завданих збитків та повернення об`єкта приватизації за актом приймання-передачі у державну власність.
У разі невиконання правонаступником умов цього договору, він може бути розірваний на вимогу Регіонального відділення за рішенням суду. При цьому об`єкт приватизації повертається в державну власність у порядку, встановленому чинним законодавством України (п. 6.3 договору № 1280).
29.03.2023 Регіональним відділенням складено акт № 8 поточної перевірки виконання умов договору № 869 з урахуванням договору № 3177 та договору № 1280. У акті зазначено, що умова щодо завершення будівництва об`єкта та введення його в експлуатацiю в термін до 25.04.2023 з можливою зміною його первiсного призначення виконується. 
Згiдно з звітом ТОВ "Алекс-М" вiд 23.03.2023 будівництво об`єкта завершено та розпочато процедуру введення в експлуатацiю. Iнформацію щодо зміни первiсного призначення не надано. 
У акті вiд 05.06.2024 № 22 поточної перевiрки виконання умов договору № 869 з урахуванням договорів № 3177, № 1280 зазначено, що умова щодо завершення будiвництва об`єкта та введення його в експлуатацiю в термін до 25.04.2023 з можливою зміною первісного призначення не виконана.
Регiональне вiддiлення направило на адресу ТОВ "Алекс-М" претензію від 22.07.2024 № 11-04-879 з вимогою надати докази завершення будiвництва об`єкта та введення його в експлуатацію. Однак вiдповiдь на претензію на адресу Регіонального вiддiлення не надходила.
Регiональне вiддiлення також направило на адресу ТОВ "Алекс-М" претензiю від 20.09.2024 № 11-04-1155 з вимогою про розірвання договору № 869 та повернення об`єкта незавершеного будiвництва у державну власнiсть, яка залишилась без відповіді і задоволення.
Предметом цього спору є розірвання договору та зобов`язання відповідача повернути майно шляхом підписання між сторонами акта приймання-передачі.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, виходили з того, що відповідач не виконав своїх зобов`язань щодо завершення будівництва об`єкта незавершеного будівництва та введення його в експлуатацію в термін до 25.04.2023, що є істотним порушенням договору та підставою для його розірвання з огляду на ч. 3 ст. 26 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", ст. 651 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та зобов`язання відповідача повернути очисні споруди з бункерним пристроєм разом із земельною ділянкою у власність держави в особі позивача шляхом підписання між сторонами акта приймання-передачі. При цьому суд апеляційної інстанції встановив, що відповідачем не доведено, що невиконання ним своїх зобов`язань було зумовлено наявністю форс-мажорних обставин та воєнним станом.
Не погоджуючись із ухваленими у справі судовими рішеннями, ТОВ "Алекс-М" звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для подальшого розгляду.
Скаржник мотивує подання касаційної скарги на підставах п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме вказує на таке:
- неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20.06.2023 у справі № 910/502/19, від 05.02.2025 у справі № 925/457/23, від 13.09.2023 у справі № 910/7679/22, від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 25.11.2021 у справі № 905/55/21, від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17, від 07.06.2023 у справі № 912/750/22, від 07.06.2023 у справі № 906/540/22, від 15.06.2023 у справі № 910/8580/22, від 29.06.2023 у справі № 922/999/22, від 05.12.2023 у справі № 917/1593/22;
- необхідність відступу від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 13.09.2023 у справі № 910/8741/22; 
- суди не дослідили в повному обсязі обставини справи і безпідставно не застосували п. 9.1 договору № 869, ч. 1 ст. 617 ЦК України про звільнення від відповідальності з огляду на наявність форс-мажорних обставин. На період виконання договору № 869 існувало дві форс-мажорні обставини: 1. Карантин: з 22.05.2020 до 30.06.2023; 2. Воєнний стан: з 24.02.2022 і по дату подачі касаційної скарги.
У касаційній скарзі скаржник також зазначає таке: розірвання договору № 869 створює правову підставу для пред`явлення позивачем майнових вимог до ТОВ "Малинський ливарний завод" про відшкодування збитків, однак останнє, як і ТОВ "Алекс-СТ", яке володіло об`єктом приватизації протягом 3 років, не були залучені до участі у справі, що є підставою для скасування оскаржуваних рішень згідно з п. 8 ч. 1 ст. 310 ГПК України; покупець виконав найважливішу частину договору № 869 - завершив будівництво і позивач не має заперечень чи претензій до цього. Єдине порушення, яке суди оцінили як істотне, є не введення об`єкта приватизації в експлуатацію. Однак даний етап є суто формальним. В умовах воєнного стану, повітряних тривог та відключення електроенергії дотриматись строків введення об`єкта експлуатацію є складно. Враховуючи обсяг виконаних ТОВ "Алекс-М" договірних зобов`язань, несвоєчасне введення об`єкта в експлуатацію не є істотним порушенням; суди попередніх інстанцій неправильно застосували ст.ст. 526, 530, 599, 610, 611 ЦК України, ч. 3 ст. 26 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна". 
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.11.2025 відкрито провадження за касаційною скаргою ТОВ "Алекс-М" з підстав, передбачених п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 28.11.2025.
У відзиві на касаційну скаргу позивач просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані рішення залишити в силі з підстав, наведених у цьому відзиві. 
За клопотанням відповідача, з метою надання сторонам можливості укладення мирової угоди у цій справі, колегією суддів оголошувалася перерва у справі з 09.12.2025 до 13.01.2026.
07.01.2026 до Верховного Суду від Регiонального вiддiлення надійшла заява, в якій останнє повідомило про недосягнення сторонами згоди щодо укладення мирової угоди у цій справі. До вказаної заяви долучило лист Регiонального вiддiлення, адресований ТОВ "Алекс-М", щодо розгляду заяви ТОВ "Алекс-М" про укладення мирової угоди, в якому Регiональне вiддiлення не погодилося на укладення відповідної мирової угоди.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.
Правові, економічні та організаційні основи приватизації державного і комунального майна та майна, що належить Автономній Республіці Крим, регулює Закон України "Про приватизацію державного і комунального майна" (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Основною метою приватизації є прискорення економічного зростання, залучення іноземних і внутрішніх інвестицій, зменшення частки державної або комунальної власності у структурі економіки України шляхом продажу об`єктів приватизації ефективному приватному власнику (ч. 1 ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна").
Серед принципів приватизації законодавець визначив такі: законність; відкритість та прозорість; рівність та змагальність; державне регулювання та контроль; продаж об`єктів приватизації з урахуванням особливостей таких об`єктів; захист економічної конкуренції; створення сприятливих умов для залучення інвестицій; повне, своєчасне та достовірне інформування про об`єкти приватизації та порядок їх приватизації; забезпечення конкурентних умов приватизації (ч. 2 ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна").
Здійснюючи аналіз норм Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.12.2022 у справі № 908/1525/16 виснувала, що цей закон спрямований на суттєве удосконалення, спрощення і скорочення процедур приватизації для досягнення високих темпів приватизації, прозорості та відкритості приватизаційного процесу, залучення широкого кола інвесторів до придбання державної власності. Наслідком проведеної приватизації має бути фінансове оздоровлення підприємств і збереження виробництва у сферах, які є пріоритетними для національної економіки. 
Законодавець у відповідному нормативно-правовому акті також закріпив норми, відповідно до яких: 
- приватизація об`єкта вважається завершеною з моменту його продажу та переходу до покупця права власності або завершення розміщення всіх акцій, передбачених до продажу планом розміщення акцій, і оформлюється наказом відповідного органу приватизації (ч. 2 ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна");
- з моменту переходу права власності на об`єкт приватизації покупець, який придбав об`єкт приватизації, зобов`язаний виконувати всі умови договору купівлі-продажу об`єкта приватизації (ст. 26 цього Закону); 
- на вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано, у тому числі за рішенням суду, в разі невиконання іншою стороною зобов`язань, передбачених договором купівлі-продажу, у визначені строки або визнано недійсним за рішенням суду (ч. 9 ст. 26 цього Закону);
- порядок здійснення контролю за виконанням зобов`язань, визначених у договорі купівлі-продажу, затверджує Фонд державного майна України (ч. 2 ст. 27 цього Закону). 
Порядком здійснення контролю за виконанням умов договорів купівлі-продажу об`єктів приватизації органами приватизації, затвердженим наказом Фонду державного майна України від 18.10.2018 № 1327 (далі - Порядок № 1327), встановлено таке:
- контроль за виконанням умов договорів купівлі-продажу об`єктів приватизації здійснюється шляхом проведення органами приватизації безпосередньо на об`єктах приватизації перевірок виконання власниками цих об`єктів зобов`язань, визначених у договорах купівлі-продажу. Контроль за виконанням умов договору здійснює орган приватизації, який уклав такий договір (п.п. 2, 6 розд. І Порядку № 1327);
- орган приватизації має забезпечити проведення протягом року контролю за виконанням умов усіх договорів, які перебувають у нього на контролі, за винятком договорів, за якими здійснюється претензійно-позовна робота щодо їх розірвання (або визнання недійсними) та повернення проданих за ними об`єктів у державну (комунальну) власність (п. 8 розд. І Порядку № 1327);
- проведення перевірки виконання умов договору купівлі-продажу здійснюється виключно на підставі рішення органу приватизації, в якому зазначаються договір купівлі-продажу, об`єкт приватизації, власник об`єкта приватизації, прізвища, імена, по батькові, посади уповноважених представників органу приватизації, період, за який проводиться перевірка (п. 2. розд. ІІ Порядку № 1327);
- за результатами перевірки складається акт поточної або підсумкової перевірки виконання умов договору купівлі-продажу, оформлюючи який, представник органу приватизації повинен забезпечити відображення підтвердних документів, на підставі яких було зроблено висновок про фактичний стан виконання договірних умов, щодо кожного пункту договору купівлі-продажу окремо. Якщо об`єктом приватизації за договором є об`єкт незавершеного будівництва, акт складається у двох примірниках за формою, наведеною в додатку 3 до цього Порядку. Один примірник акта залишається в органі приватизації, інший у власника об`єкта приватизації. Перевірку виконання умов договорів купівлі-продажу об`єктів незавершеного будівництва здійснює орган приватизації на об`єкті приватизації, при цьому виїзний контроль має здійснюватися не рідше одного разу на два роки (п.п. 7, 8, 16 розд. ІІ Порядку № 1327);
- у разі не вирішення спору в межах досудового врегулювання орган приватизації звертається до суду для застосування санкцій, передбачених законом та договором, зокрема щодо розірвання договору або визнання його недійсним та повернення об`єкта у державну (комунальну) власність (п. 2 розд. ІІІ Порядку № 1327).
Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 525 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок розірвання договору (п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України).
Підстави для зміни або розірвання договору регулює ст. 651 ЦК України. Так, ч.ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Здійснюючи аналіз ст. 651 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.02.2025 у справі № 925/457/23 виснувала, що: "порушення договору на предмет істотності суд оцінює винятково за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає зміни чи розірвання договору. У кожному конкретному випадку істотність порушення договору потрібно оцінювати з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Поняття такої істотності закон визначає за допомогою іншої оціночної категорії - "значної міри позбавлення сторони того, на що вона розраховувала під час укладення договору". Тобто критерієм істотного порушення договору закон визначив розмір завданих цим порушенням втрат, який не дозволяє потерпілій стороні отримати те, на що вона очікувала, укладаючи договір. Співвідношення завданих порушенням договору втрат із тим, що могла очікувати від його виконання ця сторона, має вирішальне значення для оцінки істотності такого порушення. Головна ідея, на якій ґрунтується правило ч. 2 ст. 651 ЦК України, полягає у тому, що не будь-яке, а лише істотне порушення умов договору може бути підставою для вимоги про його розірвання або зміну. Неістотні (незначні) порушення умов договору є недостатніми для обґрунтованого та правомірного застосування такого крайнього заходу, як розірвання договору або його зміна в судовому порядку. Ця ідея спирається на принцип, який називається принципом збереження договору (preservation of contract). Договірні відносини мають підтримуватися, допоки це можливо й економічно доцільно для сторін. Розірвання договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості допущеного порушення. Вирішальне значення для застосування зазначеного припису закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Отже, законодавство в питанні розірвання договору дбає не лише про інтереси управненої сторони, а й про інтереси зобов`язаної сторони, оскільки розірвання договору може завдати значних збитків стороні, яка допустила незначне порушення, тобто законодавець прагне досягти справедливого балансу між інтересами сторін договору. Враховуючи, що договір є регулятором відносин, на ці відносини поширюються правила ст. 3 ЦК України, яка визначає, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Тож і приписи чинного законодавства, і умови договору потрібно застосовувати крізь призму загальних засад ст. 3 ЦК України. Відповідно істотність за абз. 2 ч. 2 ст. 651 ЦК України має оцінюватися так само з точки зору справедливості, добросовісності та розумності, які сукупно утворюють цільний засадничий принцип регулювання приватноправових відносин".
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 07.02.2025 у справі № 910/5663/22(910/7708/17) дійшла таких висновків: "відповідно до ч. 9 ст. 26 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" на вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано, у тому числі за рішенням суду, в разі невиконання іншою стороною зобов`язань, передбачених договором купівлі-продажу, у визначені строки або визнано недійсним за рішенням суду. Ця норма є аналогічною за змістом з нормою ч. 5 ст. 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та звернення до суду з цим позовом), має загальний і диспозитивний характер та не містить імперативних вказівок щодо обов`язкового розірвання чи визнання недійсним приватизаційного договору у разі невиконання будь-якого зобов`язання за ним однією із сторін, а тому не вступає у конкуренцію з нормою ст. 651 ЦК України як нормою спеціального та загального закону. Разом з тим ч. 3 ст. 26 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", як і ч. 2 ст. 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та звернення до суду з цим позовом), містить спеціальну норму, яка визначає виключні умови для розірвання договору купівлі-продажу об`єкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством. Проте на відміну від положень ч. 2 ст. 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та звернення до суду з цим позовом), вказана норма ч. 3 ст. 26 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" не містить імперативного припису про обов`язковість розірвання договору купівлі-продажу у разі невиконання стороною виключних умов, а, навпаки, відсилає до загальним норм ЦК України, зазначаючи про те, що за наявності виключних умов для розірвання договору, договір розривається в передбаченому законодавством порядку, що не виключає можливості застосування приписів ст. 651 ЦК України. Отже, наявність передбачених ч. 3 ст. 26 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" виключних умов для розірвання договору купівлі-продажу об`єкта приватизації не завжди є підставою для його автоматичного розірвання, а потребує додаткового встановлення істотності такого порушення".
Водночас підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання регулює ст. 617 ЦК України. Так, відповідно до норм цієї статті особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. 
Верховний Суду у постанові від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21 виснував, що відповідно до ч. 1 ст. 617 ЦК України, ст. 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності, що об`єктивно унеможливлюють виконання особою зобов`язань за умовами договору, обов`язків, передбачених законодавством. Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості. Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (див. п. 38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним. 
Ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за таких умов здійснення господарської діяльності. Тобто ознаками форс-мажорних обставин є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16).
Верховний Суд у постановах від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17, від 25.01.2022 в справі № 904/3886/21, від 30.05.2022 у справі № 922/2475/21, від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21 дійшов висновку про те, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.
Неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин (див. постанову Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21).
Верховного Суду у постановах від 15.06.2023 у справі № 910/8580/22, від 27.02.2025 у справі № 520/2941/24 також зазначив, що ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. Форс-мажор, або ж обставини непереборної сили - це надзвичайні та невідворотні обставини, настання яких призвело до об`єктивної неможливості виконати зобов`язання. Водночас сама по собі, зокрема, збройна агресія проти України, девальвація гривні, воєнний стан, не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, як обставини непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не змогла виконати ті чи інші зобов`язання.
Також одне лише передбачене законом віднесення введеного карантину до форс-мажорних обставин не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що конкретний обмежувальний захід, запроваджений в рамках карантину (надзвичайного стану, надзвичайної ситуації тощо), унеможливлює виконання конкретного договору (див. постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20, від 03.08.2022 у справі № 914/374/21.
Надавши оцінку наявним у матеріалах справи документам відповідно до вимог ст. 86 ГПК України, суди попередніх інстанцій встановили, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором щодо завершення будівництва об`єкта і введення його в експлуатацiю в термін, встановлений договором, що також вбачається із акта поточної перевірки виконання умов договору. Встановивши вказане, керуючись нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, врахувавши висновки Верховного Суду щодо застосування ст. 26 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", ст. 651 ЦК України, господарські суди попередніх інстанцій дійшли підставного висновку, що відповідач порушив умови договору і що такі порушення є істотними в розумінні ст. 651 ЦК України та є достатньою підставою для розірвання цього договору. При цьому колегія суддів зазначає, що введення об`єкта в експлуатацію не є суто формальним етапом, а є юридичною кінцевою точкою реалізації зобов`язання, без якої мета договору приватизації фактично не досягнута і що невиконання цього етапу також може свідчити про істотність порушення особою свого зобов`язання. 
При цьому апеляційний господарський суд встановив, що відповідач не надав жодного документального підтвердження, що саме обставини, пов`язані з введенням карантину чи воєнний стан, безпосередньо і об`єктивно унеможливили виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором (зокрема, проведення фінальних робіт та дотримання процедури введення об`єкта в експлуатацію). Суд зазначив, що сам лише факт запровадження карантину і воєнний стан на території України не є автоматичною та безумовною підставою для звільнення відповідача від виконання своїх зобов`язань. Такі висновки апеляційного господарського суду узгоджуються із висновками Верховного Суду.
Відповідно до ч. 10 ст. 26 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" у разі розірвання в судовому порядку договору купівлі-продажу у зв`язку з невиконанням покупцем договірних зобов`язань приватизований об`єкт підлягає поверненню в державну (комунальну) власність. 
Встановивши наявність підстав для розірвання договору, керуючись вказаною вище нормою Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", суди попередніх інстанцій також обґрунтовано зобов`язали відповідача повернути очисні споруди з бункерним пристроєм разом із земельною ділянкою загальною площею 0,1284 га, кадастровий номер 1810900000:01:006:0934, у власність держави в особі позивача, шляхом підписання між сторонами акта приймання-передачі.
Водночас не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій скаржник посилається на п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України. 
Надаючи оцінку доводам скаржника щодо наявності підстав для скасування оскаржуваних рішень з огляду на підставу касаційного оскарження, встановлену п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, Верховний Суд зазначає таке.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у п.п. 1, 4 ч. 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. 
Здійснюючи аналіз вказаної вище норми процесуального права, Велика Палата Верховного Суду, Верховний Суд виснували таке:
- відступленням від висновку є повна відмова Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизація попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16); 
- обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема, 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення Європейського суду з прав людини, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави. Отже, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16).
У касаційній скарзі скаржник посилається на необхідність відступу від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 13.09.2023 у справі № 910/8741/22, а саме: "форс-мажор не звільняє сторін договору від виконання зобов`язань і не змінює строків такого виконання, цей інститут спрямований виключно на звільнення сторони від негативних наслідків, а саме від відповідальності за невиконання чи прострочення виконання зобов`язань на період існування форс-мажору. Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про те, що нарахування у вигляді інфляційних втрат та 3% річних, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, за своєю правовою природою не є правовою відповідальністю (штрафними санкціями), встановленою ст. 611 ЦК України та ст. 217 ГК України. Тому правила щодо звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання у випадку настання непереборної сили (форс-мажору), визначені ст. 617 ЦК України та ст. 218 ГК України, не підлягають застосуванню до акцесорного зобов`язання, передбаченого ч. 2 ст. 625 ЦК України, щодо сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми". 
Здійснивши аналіз оскаржуваних рішень і постанови Верховного Суду у справі № 910/8741/22, на яку посилається скаржник на обґрунтування п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, Верховний Суд зазначає, що скаржник не навів вагомих і достатніх аргументів, які б дійсно свідчили про обґрунтованість необхідності відступу від висновку Верховного Суду у зазначеній ним постанові, а саме не доведено наявності причин для такого відступу (неефективність, помилковість, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість судового рішення; зміна суспільного контексту). При цьому колегія суддів зазначає і те, що висновок Верховного Суду у справі № 910/8741/22 відображає сталу судову практику щодо застосування ст.ст. 617, 625 ЦК України, водночас не стосується правовідносин щодо виконання/невиконання договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва та підстав для його розірвання. З огляду на вказане Верховний Суд не вбачає підстав для відступу від вказаного вище висновку Верховного Суду за наведених скаржником обставин та вважає безпідставними доводи касаційної скарги про наявність підстави для скасування оскаржуваних судових рішень з огляду на п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України. 
Щодо підстави касаційного оскарження, визначеної п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, то необхідно зазначити таке. 
Касаційне провадження у цій справі також відкрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, за змістом якої підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у п.п. 1, 4 ч. 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Велика Палата Верховного Суду у п. 60 постанови від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц виснувала, що зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Разом з тим вказаною підставою для касаційного оскарження - п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Цитування скаржником окремих висновків, наведених у постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України. Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення (див., зокрема підхід в частині оцінювання спірних правовідносин на предмет подібності, який застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19).
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. Самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України покладається на скаржника.
Верховний Суд зазначає, що аналіз висновків, зроблених у рішеннях судів, що оскаржуються, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі (постанови від 20.06.2023 у справі № 910/502/19, від 13.09.2023 у справі № 910/7679/22, від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 25.11.2021 у справі № 905/55/21, від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17, від 07.06.2023 у справі № 912/750/22, від 07.06.2023 у справі № 906/540/22, від 15.06.2023 у справі № 910/8580/22, від 29.06.2023 у справі № 922/999/22, від 05.12.2023 у справі № 917/1593/22) і ці висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з огляду на іншу фактично-доказову базу, за інших обставин, встановлених у справах, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) застосовувались ст.ст. 651, 617 ЦК України і прийнято відповідні судові рішення. В окремих справах суб`єктний склад, предмет, підстави позовів, нормативно-правове регулювання не є подібними як у справі, яка переглядається. Верховний Суд зазначає і те, що посилаючись на вказані у касаційній скарзі постанови, скаржник залишає поза увагою те, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, чого скаржником у цьому випадку не було доведено.
Таким чином, відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень з огляду на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України. 
Щодо наявності підстави для скасування судових рішень з огляду на п. 8 ч. 1 ст. 310 ГПК України, то необхідно зазначити таке. 
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 310 ГПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між особою і сторонами спору не може братися до уваги (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.02.2019 у справі № 908/1141/15-г, постанови Верховного Суду 15.05.2020 у справі № 904/897/19, від 27.02.2019 у справі № 910/21894/16, від 11.07.2018 у справі № 911/2635/17). 
Як установили суди, між ТОВ "Алекс-СТ" та кінцевим покупцем (ТОВ "Алекс-М") було укладено договір № 1280, за умовами якого ТОВ "Алекс-М" (правонаступник) взяло на себе обов`язки попереднього власника (ТОВ "Алекс-СТ"), а саме: завершити будівництво та ввести об`єкт в експлуатацію до 25.04.2023. Отже, здійснивши аналіз умов цього договору та врахувавши наявні у справі докази, суди попередньої інстанції дійшли підставного висновку, що саме ТОВ "Алекс-М" є стороною, яка порушила зобов`язання за договором. ТОВ "Малинський ливарний завод" також не є суб`єктом виконання зобов`язання про повернення майна (оскільки не володіє ним) і не є суб`єктом, який порушив кінцевий термін виконання умов договору (див. договір від 27.07.2018). Крім того ТОВ "Алекс-СТ", ТОВ "Малинський ливарний завод" не оскаржують судові рішення з цих обставин. Звідси, посилання скаржника на п. 8 ч. 1 ст. 310 ГПК України як на підставу для скасування оскаржуваних судових рішень, не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи.
Решта доводів в касаційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів, наявних у матеріалах справи, та до встановлення обставин у справі, що з огляду на встановлені ст. 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції, не є компетенцією суду касаційної інстанції.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч. 2 ст. 236 ГПК України).
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України). 
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Отже, Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення, ухвалені відповідно до ст. 236 ГПК України - без змін.
Згідно з ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Алекс-М" залишити без задоволення.
Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.08.2025 та рішення Господарського суду Житомирської області від 21.04.2025 у справі № 906/1246/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С. К. 

Судді: Волковицька Н. О.

Случ О. В.