Справа №752/4328/23
Провадження №2/752/266/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року        м. Київ

Голосіївський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді Кордюкової Ж.І.,
за участю секретаря Шененка В.В.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
відповідача ОСОБА_2 , 
представника відповідача ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Перепелиця Надія Дмитрівна про визнання договору дарування квартири удаваним та визнання права власності в порядку спадкування за законом,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Перепелиця Надія Дмитрівна про визнання договору дарування квартири удаваним та визнання права власності в порядку спадкування за законом.
В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що квартира АДРЕСА_1 належала його батькам та була набута батьком на підставі договору дарування від 15.01.1993, укладеного з Акціонерним товариством «Фірма «Торговий дім» (далі - АТ «Фірма «Торговий дім»).
Його батько був засновником та акціонером цього Акціонерного товариства, працював у товаристві з 1990 року по 2002 рік головним керуючим та заступником голови правління.
Спірну квартиру батько отримав від товариства як винагороду (оплату) за свою працю на цьому підприємстві. 
З метою мінімізації сплати працівниками податків, які б вони мали сплатити самостійно при купівлі квартир, АТ «Фірма «Торговий дім» купувала квартири на ім`я фірми, а потім за договорами дарування передавала їх у власність своєму керівництву, заощаджуючи при цьому кошти підприємства та його власників.
Отже, передача квартири за договорами дарування не була безоплатною, оскільки фактично фірма передавала квартиру своєму працівнику за оплатним договором на пільгових умовах. Набуття батьком квартири за договором дарування - це купівля квартири за зароблені ним кошти. Сторони приховали під договором дарування квартири іншу угоду - передачу у власність квартири на платній основі, що фактично є договором купівлі-продажу, який породжує інші правові наслідки для набувача квартири, оскільки в такому випадку квартира є власністю подружжя, як майно набуте під час шлюбу. До цих правовідносин повинні застосовуватись наслідки укладання саме цього правочину.
З 02.11.1986 його батько перебував у шлюбі з ОСОБА_6 . Після придбання квартири в ній був зроблений ремонт, а в листопаді 1993 року він з батьками заселився в квартиру та постійно проживає в ній до теперішнього часу.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його матір, після смерті якої відкрилась спадщина, до складу якої, поміж іншого, увійшло право власності на 1/2 частку квартира АДРЕСА_1 .
Спадкоємцями першої черги були він, його батько та дід - батько матері ОСОБА_7 . Батько відмовився від прийняття спадщини на його користь, а дід спадщину не прийняв. Отже, він прийняв спадкове майно, але не отримав на нього свідоцтво про право на спадщину.
У спірній квартирі з листопада 1993 року проживає ОСОБА_5 , а з 2010 року його дружина та діти, які у них народились. Як власник частки квартири він несе витрати по її утриманню.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_8 , після смерті його за прийняттям спадщини звернулись він та батькова матір ОСОБА_5 . Отже, як спадкоємець він набув право власності на половину частку спірної квартири.
Просив:
визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори 15.01.1993 за реєстровим №5-548, застосувавши до правовідносин сторін правочину правила, що регулюють правовідносини договору купівлі-продажу;
визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_6 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ;
стягнути з відповідачки на його користь судові витрати.
15.03.2023 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження та витребувано докази.
08.02.2024 постановлено ухвалу про залучення співвідповідача до участі в справі.
29.07.2024 постановлено ухвалу про витребування доказів.
06.11.2024 постановлено ухвалу про закриття підготовчого засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.
Відповідачі своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористались.
Позивач ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_5 та третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Перепелиця Н.Д. в судове засідання не з`явились, проте їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. 
Представник позивача ОСОБА_1 підтримала позов.
Відповідач ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_3 заперечували проти позову.
Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що ОСОБА_8 - це його товариш з 1984 року, вони разом працювали в АТ «Фірма «Торговий дім» з 1991 по 1993 рік. ОСОБА_8 працював у товаристві з 1989 по 2022 рік головним керуючим та заступником голови правління. Він (свідок) працював юрисконсультом, а потім, приблизно у 1992 році, заступником комерційного директора. Фірма успішно розвивалась. В той час була інфляція і поширені бартерні операції. Правління фірми вирішило мотивувати працівників та забезпечити спеціалістів житлом. Правління вирішило купити квартири працівникам за рахунок фірми, а потім за договорами дарування передавало такі квартири. ОСОБА_8 отримав квартиру за договором дарування, оскільки виконав великий обсяг операційної роботи. Цей договір дарування квартири був укладений десь у 1993 році. Підбором квартири займалась ОСОБА_10 - дружина ОСОБА_8 . Це однозначно був договір дарування. АТ «Фірма «Торговий дім» всім працівникам дарувало квартири. 
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
02.11.1986 ОСОБА_8 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу від 02.11.1986 серії НОМЕР_1 .
ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками записані ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 08.09.1987 серії НОМЕР_2 .
Згідно даних трудової книжки серії НОМЕР_3 ОСОБА_8 у період з 01.12.1990 по 08.07.2002 перебував у трудових відносинах з АТ «Фірма «Торговий дім».
15.01.1993 між АТ «Фірма «Торговий дім» та ОСОБА_8 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 .
Цей договір був посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори 15.01.1993 за реєстровим №5-548.
За умовами договору від 15.01.1993 ОСОБА_8 прийняв в дар спірну квартиру, яка належала АТ «Фірма «Торговий дім» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Восьмою київською державною нотаріальною конторою 10.07.1992 за реєстровим №1у-158 та зареєстрованого в Київському міськбюро техінвентаризації 11.08.1992 за №35216.
Зазначені обставини підтверджуються копією дублікату договору 15.01.1993 з реєстровим №5-548.
ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 03.01.1995 серії НОМЕР_4 .
09.04.1998 позивач отримав у державного нотаріуса Третьої київської державної нотаріальної контори Яценко О.С. свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері на спадкове майно - 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 .
20.08.1998 БТІ був вчинений реєстраційний напис про реєстрацію за позивачем права власності на вищезазначене спадкове майно.
АТ «Фірма «Торговий дім», яке було перереєстроване у ВАТ «Торгівля та інвестиції», припинило діяльність 23.09.2005, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 18.01.2023 та листом Подільської РДА від 13.09.2024 №106-7604..
ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 16.05.2022 серії НОМЕР_5 .
27.06.2022 приватним нотаріусом Перепелицею Н.Д. зареєстровано спадкову справу №69415187 (номер у нотаріуса 06/2022) після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією витягу від 27.06.2022 №69311020.
За адресою: АДРЕСА_3 , сплачувались послуги за утримання будинків та прибудинкової території, водопостачання, опалення, газ тощо.
ОСОБА_4 з 08.11.1997 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 , що підтверджується даними паспорту серії НОМЕР_6 , виданого на ім`я позивача.
ОСОБА_4 з 1994 року по теперішній час проживає в квартирі АДРЕСА_1 , разом з ним в цій квартирі проживають члени його сім`ї, про що мешканцями будинку складений акт від 11.01.2023.
Згідно даних спадкової справи №06/2022 після смерті ОСОБА_8 з заявами про прийняття спадщини звернулись його матір ОСОБА_5 (заява від 27.06.2022), ОСОБА_2 (заява від 09.08.2022) та ОСОБА_4 (заява від 17.08.2022).
09.08.2022 ОСОБА_5 відмовилась від прийняття спадщини на користь своєї дочки - рідної сестри померлого ОСОБА_2 , про що склала відповідну заяву.
Щодо позовних вимог, заявлених до відповідача ОСОБА_5 , суд відзначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частина 1 ст. 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до положень ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).
Згідно з частинами 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Згідно з частинами першою-другою ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Суд зауважує, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.
Проте, оскільки ОСОБА_5 як спадкоємець відмовилась від прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8 , на користь ОСОБА_2 , то ОСОБА_5 не є учасником спадкових правовідносин, а за заявленими позивачем вимогами має відповідати виключно ОСОБА_2 .
Суд відзначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
При цьому суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц).
Відтак, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в його задоволенні.
За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що ОСОБА_5 є неналежним відповідачем у цій справі та не може відповідати за вимогами, заявленими в позові, оскільки належним відповідачем в даному випадку є ОСОБА_2 , яка є учасником спадкових правовідносин і претендує на частку спірного спадкового майна, яким є квартира АДРЕСА_1 
Оскільки позов пред`явлений до неналежного відповідача, суд відмовляє у задоволенні тих вимог, які заявлені до ОСОБА_5 .
Щодо позовних вимог, заявлених до ОСОБА_2 , суд відзначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 41 ЦК України (в редакції, що виникла на момент спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.
Частиною другою статті 58 ЦК України (в редакції, що виникла на момент спірних правовідносин) встановлено, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.
За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 224 ЦК України (в редакції, що виникла на момент спірних правовідносин).
Відповідно до частин першої-другої статті 243 ЦК України (в редакції, що виникла на момент спірних правовідносин) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. 
Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.
Відповідно до частини першої статті 244 ЦК України (в редакції, що виникла на момент спірних правовідносин) договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
За приписами статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Позивач стверджує, що оспорюваний ним правочин, фактично був договором купівлі-продажу спірної квартири, а квартира є спільним сумісним майном подружжя. 
За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.
Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.
Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.
У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.
Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).
За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133 цс 12, від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026 цс 16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №742/1913/15-ц (провадження №61-13992 св 18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822 св 20).
Суд вважає, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження того, що оспорюваний правочин був удаваним, а тому до нього застосовуються правила, що регулюють угоду купівлі-продажу квартири.
Зі змісту дублікату договору дарування від 15.01.1993, укладеного між АТ «Фірма «Торговий дім» та ОСОБА_8 , вбачається, що останній прийняв в дар квартиру АДРЕСА_1 , яка належала АТ «Фірма «Торговий дім» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Восьмою київською державною нотаріальною конторою 10.07.1992 за реєстровим №1у-158 та зареєстрованого в Київському міськбюро техінвентаризації 11.08.1992 за №35216.
Жодних доказів того, що ОСОБА_8 сплатив чи передав у будь-який спосіб АТ «Фірма «Торговий дім» грошові кошти за спірну квартиру позивач не надав.
Зі свідчень свідка ОСОБА_9 встановлено, що ОСОБА_8 отримав спірну квартиру саме за договором дарування, як працівник фірми, який виконав великий обсяг операційної роботи. 
На думку суду, знайшов підтвердження факт укладання договору дарування квартири. При цьому суд вважає недоведеними обставини, які б беззаперечно свідчили про спрямованість волі сторін на встановлення цивільно-правових відносин, що виникають з договору купівлі-продажу майна, ніж ті, які передбачені оспорюваним договором дарування, відсутні докази наявності у сторін іншої мети та настання між ними інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені договором дарування, який позивач вважає удаваним.
Враховуючи наведене, а діючи згідно з принципом диспозитивності, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, суд не вбачає підстав для задоволення вимог визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори 15.01.1993 за реєстровим №5-548, застосувавши до правовідносин сторін правочину правила, що регулюють правовідносини договору купівлі-продажу. 
Вимога визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_6 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від вимоги визнати удаваним договір дарування спірної квартири та застосувати до правовідносин сторін правочину правила, що регулюють правовідносини договору купівлі-продажу.
За приписами частини другої статті 188 ЦПК України похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Оскільки в задоволенні первісної вимоги було відмовлено, то похідна вимога про також не підлягає задоволенню.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст. ст.141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 12-13, 81, 141, 247, 258 - 259, 263 - 265, 268, 272 - 273, 354-355 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_7 .
Відповідач: ОСОБА_5 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_8 .
Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_9 .
Третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Перепелиця Надія Дмитрівна, місцезнаходження: м. Київ, вул. Гарматна, б.8.
Рішення в повному обсязі складено 23.01.2026.

Суддя         Ж. І. Кордюкова