РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 грудня 2025 року	селище Петрове  	Справа № 941/1382/23	
 		Провадження № 2/941/15/25	

Петрівський районний суд Кіровоградської області
в складі: головуючого судді - Колесник С. І.
при секретарі - Проценко К.В.
з участю: представника позивача - ОСОБА_1 
представника відповідача – Гулого А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцї в с-щі Петрове Кіровоградської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – приватного нотаріуса Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Каліушка Дениса Ігоровича, про визнання заповіту недійсним, -
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача звернувся до суду з позовом мотивуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивачки ОСОБА_4 , яка за життя 08 жовтня 2012 року склала заповіт, згідно якого частину свого майна, а саме земельну ділянку для ведення сільськогосподарського виробництва площею 4,736 гектарів, яка розташована на території Петрівської селищної ради Петрівського району Кіровоградської області, кадастровий номер 35249555000:02:001:0451, заповіла ОСОБА_3 .
Позивачка вважає, що заповіт від 08 жовтня 2012 року, який посвідчено Каліушко Д.І., приватним нотаріусом Петрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області, зареєстровано в реєстрі №1796, є недійсним з наступних підстав:
по-перше, ОСОБА_4 не мала у власності земельної ділянки для ведення сільськогосподарського виробництва площею 4,736 гектарів, яка розташована на території Петрівської селищної ради Петрівського району Кіровоградської області, кадастровий номер 35249555000:02:001:0451 (як це зазначено в оскаржуваному заповіті), та відповідно не мала права її будь кому заповідати. У власності ОСОБА_4 є земельна ділянка для ведення сільськогосподарського виробництва площею 4,736 гектарів, яка розташована на території Петрівської селищної ради, Петрівського району Кіровоградської області, але з іншим кадастровим номером - 3524955000:02:001:0451, тобто інша земельна ділянка, ніж та, що зазначена в заповіті;
по-друге, ОСОБА_4 була літньою людиною, якій на момент складання заповіту було майже 75 років. З 2010 року вона постійно хворіла, приймала медичні препарати, неодноразово перебувала на лікуванні в 2010-2012 роках, в тому числі на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Криворізької міської лікарні № 14 з гострим порушенням мозкового кровообігу, та в Криворізькій міський лікарні №9, міста Кривого Рогу, з інфарктом міокарда.
В той період (2011-2012 роки і до самої смерті) вона важко пересувалась, та взагалі без сторонньої допомоги не виходила з квартири, за межі міста не виїжджала, хіба що у виключних випадках, та у супроводі близьких родичів.
Крім того, бабуся до дня смерті постійного говорила про те, що залишає земельну ділянку, яка належить їй на праві власності, площею 4,736 гектарів, яка розташована на території Петрівської селищної ради Петрівського району Кіровоградської області, але з іншим кадастровим номером, ніж та, що зазначена в заповіті, у спадщину позивачці, та своєму сину ОСОБА_5 , і жодного разу не говорила про те, що заповіла комусь іншому цю земельну ділянку.
Таким чином, позивачка вважає, що підписаний ОСОБА_4 заповіт на земельну ділянку не відповідає її реальній волі, а тому має бути визнаний судом недійсним.
Ухвалою Петрівського районного суду Кіровоградської області від 01 грудня 2023 року вирішено розглядати справу у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження та надано відповідачу строк для подання відзиву терміном 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
28 червня 2024 року представник відповідача ОСОБА_6 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволені позову повністю, посилаючись на те, що позовні вимоги позивачки є необґрунтованими та безпідставними, які не відповідають положенням цивільного законодавства України, оскільки ОСОБА_4 , відповідно до наданого позивачем витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно мала у власності земельну ділянку із кадастровим номером 3524955000:02:001:0451, загальною площею 4,736 га, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Петрівської селищної ради Петрівського району Кіровоградської області.
В оскаржуваному заповіті вказана нотаріусом земельна ділянка з кадастровим номером 35249555000:02:001:0451, загальною площею 4,736 га, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Петрівської селищної ради Петрівського району Кіровоградської області.
При складанні заповіту нотаріусом було допущено технічну описку і дана обставина не може бути доказом того, що ОСОБА_4 не мала у власності дану земельну ділянку, оскільки відповідно до постанови КЦС ВС від 12.01.2021 р. у справі № 397/1396/19, технічні помилки (описки) у заповіті не впливають на його дійсність, не свідчать про порушення його форми та порядку посвідчення; технічні помилки та описки не є підставою недійсності заповіту.
По-друге, твердження позивача про неможливість підписання заповіту ОСОБА_4 через стан здоров`я не відповідає дійсності.
Оскаржуваний заповіт було складено 08.10.2012 р. Відповідно до епікризу № 1703/218, який знаходиться в матеріалах справи, ОСОБА_4 перебувала на стаціонарному лікування у відділенні ХОСПИС з 25.09.2012 р. по 19.10.2012 р. з діагнозом: "Дифузний кардіосклероз, тахісистолія, гіпертензивне серце". В анамнезі захворювання вказано, що «.. інсульт перенесла в 2010 році з наслідками у вигляді правостороннього геміпарезу (пересувається з утрудненням), потрапила на планове лікування. Дані об`єктивного обстеження: стан середнього ступеню тяжкості, свідомість ясна, поведінка адекватна.»
Згідно з діагнозом «Базальний інфаркт міокарда» ОСОБА_4 потрапила до лікарні 03.08.2013 р.; в неврологічному відділенні проходила лікування з 02.10.2013 р. по 07.10.2013 р., про що вказано у виписці № 1755/975, яка міститься в матеріалах справи.
Окрім того, 09.10.2012 р. (на наступний день після складання заповіту на ім`я ОСОБА_3 ) ОСОБА_4 самостійно отримувала орендну плату в касі ПП «Дружба» за договором оренди землі від 05.12.2004 р., який укладено відносно земельної ділянки із кадастровим номером 3524955000:02:001:0451, загальною площею 4,736 га, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Петрівської селищної ради Петрівського району Кіровоградської області (договір оренди було укладено з ОСОБА_7 , після смерті якої орендодавцем стала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.08.2005 р. № 614), що підтверджується видатковим касовим ордером від 09.10.2012 р. 
Таким чином, на час складання заповіту від 08 жовтня 2012 року ОСОБА_4 усвідомлювала значення своїх дій та могла ними керувати, а лікування у неврологічному відділенні внаслідок інфаркту міокарда проходила після підписання заповіту у 2013 році, майже через рік після його складання.
Представники позивачки в судовому засіданні позов підтримали повністю, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позов.
Третя особа у судове засідання не з`явився, своєю заявою прохав проводити розгляд справи без його участі.
Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Частинами 1, 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 11 травня 2023 року, після смерті якої залишилось спадкове майно, в тому числі земельна ділянка для ведення сільськогосподарського виробництва площею 4,736 гектарів, яка розташована на території Петрівської селищної ради Петрівського району Кіровоградської області, кадастровий номер 3524955000:02:001:0451, яка належить їй на праві приватної власності згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії КР № 073444, виданого 19 травня 2006 року.  
Також судом встановлено і підтверджується матеріалами справи (копії свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 від 20.10.1962 року, серії НОМЕР_3 від 17.06.1987 року, копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 28.04.2012 року) те, що позивачка  ОСОБА_2  є онукою спадкодавця ОСОБА_4 , так як є дочкою її сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який теж помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 12.06.2023 року).
За життя  22 червня 2012 року ОСОБА_4 склала заповіт, який посвідчено Донченко В.Л., державним нотаріусом Шостої криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області та зареєстровано в реєстрі за №2675.
Згідно зазначеного заповіту, ОСОБА_4 частину свого майна - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , заповіла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та позивачці - ОСОБА_2 (дівоче прізвище ОСОБА_9 ), ІНФОРМАЦІЯ_6 , в рівних долях кожному.
Також ОСОБА_4 08 жовтня 2012 року склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Петрівського районного нотаріального округу Каліушко Д.І. та зареєстрований в реєстрі за №1796, згідно якого частину свого майна, а саме, земельну ділянку для ведення сільськогосподарського виробництва площею 4,736 гектарів, яка розташована на території Петрівської селищної ради Петрівського району Кіровоградської області, кадастровий номер 35249555000:02:001:0451, заповіла ОСОБА_3 . 
Що стосується стану здоров`я ОСОБА_4 , то відповідно до епікризу № 1703/218, який знаходиться в матеріалах справи, остання перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні ХОСПІС Криворізької міської лікарні № 14 з 25.09.2012 р. по 19.10.2012 р. з діагнозом: «Дифузний кардіосклероз, тахісистолія, гіпертензивне серце». 
З 02.10.2013 р. по 07.10.2013 р. ОСОБА_4 перебувала на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Криворізької міської лікарні № 14 з діагнозом «Базальний інфаркт міокарда», який був нею перенесений 03.08.2013 року, про що вказано у виписці № 1755/975, яка міститься в матеріалах справи. 
З 25.07.2017 року по 07.08.2017 року ОСОБА_4 перебувала на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні Криворізької міської лікарні № 14 з діагнозом «Дифузний кардіосклероз», про що вказано у виписці № 1239/369, яка міститься в матеріалах справи. 
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним та визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.
Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За правилами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Відповідно до положень ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі №496/4851/14-ц (провадження №61- 7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною 1 статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними і для визнання правочину недійсним за цією нормою необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (такого стану) на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
Однак, в матеріалах справи відсутня будь-яка медична документація, яка б підтверджувала такий стан ОСОБА_4  , на який посилається позивач, на момент укладення оскаржуваного заповіту.
Також сторони не заявляли клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи у справі.
Так, з 02.10.2013 р. по 07.10.2013 р. ОСОБА_4 перебувала на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Криворізької міської лікарні № 14 з діагнозом «Базальний інфаркт міокарда», який був нею перенесений 03.08.2013 року, про що вказано у виписці № 1755/975, яка міститься в матеріалах справи.
Після виписки з лікарні наступного дня 08 жовтня 2012 року нею було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Петрівського районного нотаріального округу Каліушко Д.І. та зареєстрований в реєстрі за №1796, згідно якого частину свого майна, а саме, земельну ділянку для ведення сільськогосподарського виробництва площею 4,736 гектарів, яка розташована на території Петрівської селищної ради Петрівського району Кіровоградської області, кадастровий номер 35249555000:02:001:0451, заповіла ОСОБА_3 . 
Окрім того, 09.10.2012 р. (на наступний день після складання заповіту на ім`я ОСОБА_3 ) ОСОБА_4 самостійно отримала орендну плату в касі ПП «Дружба» за договором оренди землі від 05.12.2004 р., який укладено відносно земельної ділянки із кадастровим номером 3524955000:02:001:0451, загальною площею 4,736 га, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Петрівської селищної ради Петрівського району Кіровоградської області (договір оренди було укладено з ОСОБА_7 , після смерті якої орендодавцем стала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.08.2005 р. № 614). 
Вказані обставини справи пітверджуються копією договору оренди землі від 05.12.2004 р., який укладено відносно земельної ділянки із кадастровим номером 3524955000:02:001:0451, загальною площею 4,736 га, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Петрівської селищної ради Петрівського району Кіровоградської області між ПП "Дружба" та ОСОБА_7 , копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.08.2005 р. № 614, а також копією видаткового касового ордеру від 09.10.2012 року про отримання ОСОБА_4 орендної плати за землю у сумі 22790 грн.
Крім цього, факт отримання коштів безпосередньо ОСОБА_4 у приміщенні контори ПП "Дружба" підтвердили у судовому засіданні допитані свідки - ОСОБА_10 , який у той час працював керівником ПП «Дружба», ОСОБА_3 , який у даний час є керівником ПП «Дружба», також ОСОБА_11 , яка працює тривалий час у вказаному господарстві бухгалтером і видала кошти ОСОБА_4 за розпорядженням колишнього керівника ОСОБА_10 .
Що стосується обставин складення заповіту від 08 жовтня 2012 року, то допитаний свідок ОСОБА_12 пояснив, що є приватним нотаріусом, у якого було складено оскаржуваний заповіт, та підтвердив факт того, що ОСОБА_4 самостійно прибула до приміщення нотаріальної контори і її волевиявлення було вільним при складанні заповіту на ОСОБА_3 . При посвідченні заповіту нотаріусом було перевірено дієздатність позивача на підставі паспорта, належним чином з`ясовано її дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок смерті, про що зазначено у тексті заповіту.
Порядок посвідчення заповіту, внесення змін до нього та скасування, передбачений Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №295/5 від 22.02.2012 року, в редакцій чинній на час посвідчення спірного заповіту. 
Висновуючи викладене, на думку суду, на час складання заповіту від 08 жовтня 2012 року, ОСОБА_4 усвідомлювала значення своїх дій та могла ними керувати, а лікування у неврологічному відділенні внаслідок інфаркту міокарда проходила після підписання заповіту у 2013 році, майже через рік після його складання, а тому оскаржуваний заповіт по формі, порядку його посвідчення, врахуванню та відображенню в ньому дійсного волевиявлення заповідача відповідає вимогам закону, а на підтвердження підстав його недійсності позивачкою належних доказів не надано. 
Що стосується тверджень позивачки, що її бабуся ОСОБА_4 не мала у власності земельної ділянки для ведення сільськогосподарського виробництва площею 4,736 гектарів, яка розташована на території Петрівської селищної ради, Петрівського району Кіровоградської області, кадастровий номер 35249555000:02:001:0451 (як це зазначено в оскаржуваному заповіті), та відповідно не мала права її будь кому заповідати, то вони також спростовуються наступними встановленими у судовому засіданні доказами.
Відповідно до наданого позивачем витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 жовтян 2021 року, ОСОБА_4 мала у власності земельну ділянку із кадастровим номером 3524955000:02:001:0451, загальною площею 4,736 га, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Петрівської селищної ради Петрівського району Кіровоградської області.
В оскаржуваному заповіті від 08 жовтня 2012 року вказана приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Каліушко Денисом Ігоровичем земельна ділянка з кадастровим номером 35249555000:02:001:0451, загальною площею 4,736 га, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Петрівської селищної ради Петрівського району Кіровоградської області.
Тобто, при складанні заповіту нотаріусом було допущено технічну описку і дана обставина не може бути доказом того, що ОСОБА_4 не мала у власності дану земельну ділянку, оскільки відповідно до постанови КЦС ВС від 12.01.2021 р. у справі № 397/1396/19 технічні помилки (описки) у заповіті не впливають на його дійсність, не свідчать про порушення його форми та порядку посвідчення; технічні помилки та описки не є підставою недійсності заповіту.
Відтак, суд вважає, що дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та приходить до висновку про те, що підстави для задоволення позовних вимог і визнання заповіту померлої ОСОБА_4 від 08 жовтня 2012 року недійсним відсутні , а тому в задоволенні позову слід відмовити. 
Крім того, у зв`язку з тим, що в задоволення позову відмовлено, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивачку, а саме, сплачений нею судовий збір в сумі 1073,60 грн.
Керуючись ст.3 СК України, ст.ст. 3,29,203,204,215,1216,1217,1218,1220,1223,1247,1248,1251,1252,1253,1257,1258,1259,1264,1268,1269,1270 ЦК України, ст.ст. 141,263,264,265,268 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – приватного нотаріуса Олександрійського районного нотаріального округу Кіровоградської області Каліушка Дениса Ігоровича, про визнання заповіту недійсним, - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після відмови у відкритті апеляційного провадження, повернення апеляційної скарги, залишення її без розгляду, ухвалення іншого рішення, яким закінчується апеляційне провадження.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Повний текст рішення складено 08 січня 2026 року.

Суддя Петрівського районного суду
Кіровоградської області С. І. Колесник