П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/33960/25	

Перша інстанція: суддя Токмілова Л.М.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду
у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,
суддів – Бойка А.В., Єщенка О.В.,
за часті секретаря – Жигайлової О.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, за участю третіх осіб: Державне некомерційне підприємство «Басейнова стоматологічна поліклініка Міністерства охорони здоров`я України», Державний заклад «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Сонячний» (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України» про визнання протиправним та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із позовом до Міністерства охорони здоров`я України, за участю третіх осіб: Державне некомерційне підприємство «Басейнова стоматологічна поліклініка Міністерства охорони здоров`я України», Державний заклад «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Сонячний» (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України», в якій просить:
- визнати протиправним та скасувати Наказ Міністерства охорони здоров`я України №1209 від 31.07.2025 про реорганізацію державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України» шляхом його приєднання до державного некомерційного підприємства «Басейнова стоматологічна поліклініка Міністерства охорони здоров`я України».
Окрім цього, позивач до суду першої інстанції подала клопотання про забезпечення позову шляхом зупинення дії Наказу Міністерства охорони здоров`я України №1209 від 31.07.2025 про реорганізацію державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України» шляхом його приєднання до державного некомерційного підприємства «Басейнова стоматологічна поліклініка Міністерства охорони здоров`я України» до набрання законної сили рішенням у даній справі; 
- поновлення повноважень директора державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України» Торбинського О.В. щодо здійснення управління господарською діяльністю закладу, зокрема, в частині права першого підпису фінансових та інших документів закладу; 
- встановлення заборони Міністерству охорони здоров`я України вчиняти будь які дії, у тому числі щодо зміни директора та спрямовані на проведення реорганізації державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України»; 
- встановлення заборони Міністерству охорони здоров`я України приймати будь-які акти, спрямовані на проведення реорганізації Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Сонячний» (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України» до набрання законної сили рішенням у даній справі.
В обґрунтування заявленого клопотання заявниця зазначає, що подання адміністративного позову не зупиняє дію оскаржуваного Наказу Міністерства охорони здоров`я України № 1209 від 31.07.2025, однак заявниця вважає, що існує очевидна небезпека завдання шкоди правам, свободам та інтересам на захист яких поданий даний позов.
Як пояснює заявниця відповідач проводить процедуру реорганізації на виконання Наказу № 1209 від 31.07.2025, що суперечить приписам чинного законодавства. Так, уповноважений представник ДЗ «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Сонячний» (м. Одеса) направляв на адресу голови Комісії з реорганізації ОСОБА_2 лист від 10.09.2025 (вхід. № 181) запрошення на збори трудового колективу для проведення консультацій щодо причин прийняття рішення про реорганізацію. 17.09.2025 отримано відповідь № 111/01-13 (о10:02 год.), в якому голова Комісії з реорганізації Адубецький Ю. повідомив, що не вбачає потреби у прийнятті участі в зборах трудового колективу, які заплановані на 17.09.2025, оскільки вся інформація донесена до працівників закладу. Вказане, на думку заявниці, свідчить про порушення головою Комісії з реорганізації Адубецькиого Ю. підпункту 6 пункту 5 Наказу МОЗ України №1209 від 31.07.2025 та приписів статті 28 Закону України від 17.02.2022 № 2073-ІХ «Про адміністративну процедуру». 
Крім того, як указує заявниця, Розпорядженням КМУ від 18.11.2020 № 1463-р затверджений план заходів щодо реалізації Державної стратегії розвитку системи протитуберкульозної медичної допомоги населенню на 2020-2023 роки. Однак, МОЗ приймаючи Наказ № 1209 від 31.07.2025 вчиняє дії по реорганізації ДЗ «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Сонячний» (м. Одеса), як протитуберкульозного закладу, без дотримання плану заходів визначених Розпорядженням КМУ від 18.11.2020 № 1463-р, що передбачає злиття всіх протитуберкульозних закладів відповідного регіону в єдиний в регіоні протитуберкульозний заклад, що має статус регіонального фтизіопульмонологічного медичного центру. 
Заявниця зауважує на тому, що ДЗ «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Сонячний» (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України», виконує оборонну функцію, на підставі Наказу № 12 дск/11дск від 24.03.2025 «Про встановлення військово-квартирної повинності» та окремого доручення Командування сил логістики ЗСУ №370/2/1685 від 30.03.2022. ДЗ «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний (м. Одеса) МОЗ України» надає квартирно – експлуатаційному відділу м. Одеси можливість на спільне безоплатне користування нерухомим майном-комплексом будівель ДЗ «Спеціалізований (спеціальний) санаторій Сонячний (м. Одеса) МОЗ України». Так, майно санаторія використовується для потреб оборони держави і перебуває у законному користуванні Збройних Сил України. Водночас, персонал закладу залучений до забезпечення діяльності військових підрозділів, що підтверджує суспільно значущу роль установи в умовах воєнного стану. Це підтверджується листами командира Вч НОМЕР_1 від 11.07.2025 №2131/2079 та від 26.09.2025 №2131/2955, де зазначено, що приміщення санаторію використовуються у службових цілях, а доступ сторонніх осіб, зокрема членів інвентаризаційної комісії, обмежено через режимні вимоги.
Крім того, ДЗ «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Сонячний» (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України» виконує й важливу медико-соціальну функцію, забезпечуючи лікування пацієнтів із туберкульозом. Його діяльність є складовою реалізації державних стратегічних документів, зокрема розпорядження Кабінету Міністрів України №1415-р від 27.11.2019 та №564-р від 18.06.2024, а також наказів МОЗ щодо стандартів медичної допомоги при туберкульозі. Таким чином, реорганізація чи скорочення закладу суперечить державній політиці у сфері охорони здоров`я та боротьби із соціально небезпечними хворобами.
Разом з тим, працівникам не запропонований перелік вакантних посад, як цього вимагає частина друга статті 40 КЗпП України. В повідомленні від 29.08.2025 прямо зазначено, що вакантні посади відсутні, а в листі №341 від 17.09.2025 зазначено, що реорганізація не передбачає працевлаштування працівників. Пропозиції щодо переведення на іншу роботу, навіть в інші установи системи МОЗ, не були надані кожному працівнику персонально, що суперечить обов`язку роботодавця забезпечити збереження трудових прав працівників. Така бездіяльність є порушенням не лише статей 36 і 40 КЗпП України, а й положень Директиви 2001/23/ЄС, яка передбачає автоматичне продовження трудових відносин із правонаступником під час передачі підприємства чи його частини.
Заявниця зауважує на тому, що вжиття заходів забезпечення адміністративного позову у даному випадку має метою збереження існуючого становища до закінчення розгляду справи по суті, при цьому, вжиття заходів забезпечення адміністративного позову у визначений судом спосіб відповідає предмету адміністративного позову та не тягне фактичне вирішення спору по суті.
Фактичні обставини, що мають місце у ситуації з ДЗ «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Сонячний» (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України» на думку заявниці, свідчать про реальну і безпосередню загрозу припинення діяльності установи до завершення судового розгляду, а реалізація спірного наказу призведе до повної втрати правосуб`єктності державного закладу, передачі майна, трудових ресурсів, фінансових документів, а також втрати права користування земельними ділянками, будівлями та обладнанням, що належать санаторію. Наслідком цього стане не лише втрата робочих місць працівників, а й неможливість забезпечення права громадян на отримання санаторно-курортних послуг за профілем лікування, який не є тотожним діяльності ДНП «Басейнової стоматологічної поліклініки». Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову фактично унеможливить виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог, оскільки після припинення юридичної особи, відновлення її діяльності стане юридично та фактично неможливим

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року суд відмовив в задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову.
Постановляючи таку ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що під час вирішення питання про наявність підстав для забезпечення позову обов`язок щодо доведення та обґрунтування наявної очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника, обґрунтованості та невідвертості додаткових зусиль і витрат у майбутньому, покладається саме на заявника.
Дослідивши доводи заявниці, суд дійшов висновку, що аргументовані доводи на підтвердження того, чому невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, виходячи з предмету позову, не наведені, у зв`язку з чим вважав, що заявниці слід відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить ухвалу скасувати та задовольнити заяву про забезпечення позову обраним нею шляхом.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що під час постановлення ухвали суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що метою вжиття заходів забезпечення адміністративного позову у даному випадку є збереження існуючого становища до закінчення розгляду справи по суті, при цьому на переконання апелянтки, вжиття заходів забезпечення адміністративного позову у визначений спосіб відповідає предмету адміністративного позову та не тягне фактичне вирішення спору по суті.. 
Мотивуючи свою позицію ОСОБА_1 наполягає на тому, що її припущення стосовно того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити та унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист порушених прав та законних інтересів позивача є достатньо обґрунтованими. 
Як вважає апелянтка, поза увагою суду залишилось, що гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Саме тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, на думку заявниці, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення та прийняти відповідне судове рішення.
Міністерство охорони здоров`я України подало до суду апеляційної інстанції свої пояснення, в яких зазначає, що доводи апеляційної скарги зводяться до припущень щодо можливих наслідків реорганізації та до попередньої оцінки правомірності управлінського рішення, що виходить за межі інституту забезпечення позову. 
Відповідач зазначає також, що спірний Наказ №1209 прийнятий в межах повноважень Міністерства, а посилання апелянта на порушення трудових прав, стратегічних або оборонних інтересів потребують дослідження доказів і встановлення фактичних обставин, що можливе лише під час розгляду справи по суті. На думку відповідача, апелянтом також не доведено, що реалізація наказу унеможливить виконання судового рішення у разі задоволення позову. Реорганізація юридичної особи є врегульованою законом процедурою та не позбавляє права на ефективний судовий захист. Таким чином, вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з правильним застосуванням норм процесуального права та з дотриманням принципів співмірності і балансу інтересів.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до статті 124-130 КАС України.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста їх участь в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до частини 2 статті 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.
Згідно частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Питання забезпечення позову регулюється главою 10 КАС України.
Так, частина 1 статті 150 КАС України встановлює, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Частина 2 статті 150 КАС України унормовує, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Згідно положень частини 1 статті 151 КАС України позов може бути забезпечений: 
- зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 
- забороною відповідачу вчиняти певні дії;
- забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 
- зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Відповідно до частини 2 статті 151 КАС України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Отже, обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
При цьому, суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними, навести підстави, з яких він дійшов висновку про існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, цим рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі.
Розглядаючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.
Наведені правові висновки щодо застосування положень КАС України є сталими та послідовними й підтверджуються, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.10.2023 у справі №300/5005/22 та від 21.09.2023 у справі №600/1531/23-а.
Повертаючись до матеріалів справи колегія суддів враховує, що заявниця обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову та подану апеляційну скаргу посилається на те, що метою вжиття заходів забезпечення адміністративного позову у даному випадку є збереження існуючого становища до закінчення розгляду справи по суті, при цьому на її переконання, вжиття заходів забезпечення адміністративного позову у визначений нею спосіб відповідає предмету адміністративного позову та не тягне фактичне вирішення спору по суті. 
Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів вважає, що за наслідками оцінки наведених заявницею доводів та доказів, наданих на їх підтвердження, суд першої інстанцій обґрунтовано вказав на відсутність підстав, визначених, зокрема, пунктом 1 частини 2 статті 150 КАС України, для вжиття заходів забезпечення позову, адже метою вказаного процесуального рішення, є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів заявника, а також можливість реального виконання рішення суду й уникнення будь-яких труднощів при його виконанні у разі задоволення позову.
Стосовно доводів апелянта про те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги ймовірність завдання шкоди протиправним наказом, колегія суддів зазначає, що саме лише твердження заявника з приводу завдання шкоди спірним наказом або ускладнення в майбутньому виконання рішення суду не може бути визнана судом достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову у спірних правовідносинах, оскільки судженням заявниці є суб`єктивними, а факт наявної очевидної небезпеки заподіяння шкоди є не доведеним. 
На думку колегії суддів, суд першої інстанції слушно зауважив на тому, що питання правомірності оскаржуваного наказу, законності процедури реорганізації та її наслідків для позивача є предметом розгляду справи по суті, і не можуть бути попередньо вирішені в рамках заяви про забезпечення позову, оскільки це фактично означало б наперед сформовану судом позицію по суті спору.
Також колегія суддів погоджується із позицією суду першої інстанції стосовно того, що рішення чи дії суб`єктів владних повноважень дійсно мають певний вплив на осіб, на яких поширюються і такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте, відповідно до положень статті 150 КАС України, зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.
Таким чином, наведене у сукупності та взаємозв`язку надає підстави вважати правильними висновки суду першої інстанції, що забезпечення позову шляхом вказаним позивачкою у поданій заяві, не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.
За змістом статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.
Відповідно до частини 1 статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Колегія суддів вважає, що надала відповідь на ключові доводи апеляційної скарги.
Враховуючи наведені положення законодавства і обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваній ухвалі, не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги не вбачає.
Відповідно до частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та постановив ухвалу з додержанням норм процесуального права, тому за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду – без змін.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 –– залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, за участю третіх осіб: Державне некомерційне підприємство «Басейнова стоматологічна поліклініка Міністерства охорони здоров`я України», Державний заклад «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Сонячний» (м. Одеса) Міністерства охорони здоров`я України» про визнання протиправним та скасування наказу – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча суддя О. А. Шевчук 

суддя А. В. Бойко

суддя О. В. Єщенко