ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року	Львів	Справа № 260/3867/24 пров. № А/857/28478/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
Головуючого судді –                                         Ніколіна В.В.,
суддів –                                                             Гінди О.М., Матковської З.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2024 року (суддя – Рейті С.І., м. Ужгород) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у червні 2024 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив про визнання протиправними дій щодо відмови йому у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби у Збройних Силах України за сімейними обставинами та зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 прийняти рішення (наказ) про звільнення його з військової служби у Збройних Силах України згідно абз. 7 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи (хворим дідусем), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії та лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2024 року позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо відмови у задоволенні рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 направити рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від 09.02.2024 року разом з додатками до Військової частини НОМЕР_1 , для розгляду та прийняття рішення по суті з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні.
В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржила Військова частина НОМЕР_1 , яка із покликанням на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норми матеріального права, неповноту дослідження доказів і встановлення обставин у справі, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у позові відмовити. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав Військову частину НОМЕР_2 направити рапорт позивача про звільнення з військової служби від 09.02.2024 року разом з додатками до Військової частини НОМЕР_1 , для розгляду та прийняття рішення по суті з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні. Відповідно, фактично суд зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт позивача та прийняття рішення по суті з урахуванням висновків суду. При цьому, Військова частина НОМЕР_1 жодним чином не порушувала права позивача, оскільки рапорт про звільнення з військової служби до неї не надходив та не розглядався командуванням. При цьому, у позові ОСОБА_1 не ставив жодних позовних вимог до Військової частини НОМЕР_1 .
Зазначає, що доданими до рапорту та позову копіями документів не було підтверджено необхідності, тобто встановленого законодавством обов`язку здійснювати догляд за особою з інвалідністю І групи.
Позивач правом подав суду відзив на апеляційну скаргу у якому він заперечив щодо її доводів та просив залишити рішення суду без змін.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що Наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 17.08.2023 року № 17, солдат ОСОБА_1 , призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, у воєнний стан ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», на посаду оператора відділення протитанкових ракетних комплексів, з 17.08.2023 зарахований до списків особового складу, на всі види забезпечення (а.с.72).
09.02.2024 позивач звернувся до командира взводу ІНФОРМАЦІЯ_2 із рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме - у зв`язку із доглядом за дідусем ОСОБА_2 , 1948 р.н., особою з інвалідністю І групи (а.с.73).
До рапорту від 09.02.2024 року позивач долучив копії таких документів: відповідь на запит від 02.01.2024; копія паспорту ОСОБА_1 ; картка платника податків ОСОБА_1 ; витяг з реєстру територіальної громади; акт обстеження матеріально-побутових умов; довідка про склад сім`ї; - свідоцтво про народження ОСОБА_3 (мама ОСОБА_1 ); свідоцтво про укладення шлюбу; свідоцтво про народження ОСОБА_1 ; копія паспорту ОСОБА_2 (дідусь ОСОБА_1 ); копія ІПН ОСОБА_2 ; пенсійне посвідчення ОСОБА_2 ; довідка № 835 від 11.10.2013; довідка до акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 27.09.2023; висновок № 223 від 12.10.2023; висновок ЛКК; висновок № 116 від 22.11.2023; довідка ЛКК № 1576 від 22.11.2023; копія паспорту ОСОБА_4 (бабуся ОСОБА_1 ); копія ІПН ОСОБА_4 ; пенсійне посвідчення ОСОБА_4 ; довідка № 123 від 16.10.2023.
Згідно відмітки на вказаному рапорті, командир взводу ПТРК клопотав по суті рапорту солдата ОСОБА_1 командиру в/ч НОМЕР_2 .
За наслідками розгляду рапорту позивача, командир в/ч НОМЕР_2 листом від 01.03.2024 за № 482 повідомив про залишення рапорту про звільнення з військової служби без реалізації, а саме без клопотання до вищестоящого командування щодо звільнення з військової служби, із наступних причин:
1.У п.12 довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААГ № 304674, не зазначено про потребу у постійному сторонньому догляді.
Додані до рапорту копії висновку ЛКК № 223 від 01.08.2023 та довідки ЛКК № 1576 від 22.11.2023, не є належними документами, що підтверджують необхідність постійного догляду за повнолітньою особою.
Необхідність постійного догляду за повнолітньою особою підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії, а не висновком лікарсько-консультативної комісії.
Також, у копії довідки ЛКК № 1576 від 22.11.2023 вказано прізвище, яке відмінне від прізвища хворого дідуся військовослужбовця.
Додані військовослужбовцем до рапорту копії довідки ЛКК № 1576 від 22.11.2023 та висновку ЛЛК № 223 від 01.08.2023, довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААГ № 304674 не є належними медичними висновками, що підтверджують необхідність постійного догляду за повнолітньою особою та не є належним підтверджуючим документом для звільнення зі служби за мобілізацією в Збройних Силах України за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992.
У супереч вимогам пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яке затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, у рапорті відсутній районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця (а.с.13-14).
Не погоджуючись з цим рішенням щодо відмови у звільненні з військової служби, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25 березня 1992 року (далі - Закон № 2232-XII).
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
На підставі частини другої цієї статті проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом.
За змістом частини четвертої вказаної статті порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною першою статті 3 Закону № 2232-XII визначено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону № 2232-XII).
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII.
Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України (частина сьома статті 26 Закону № 2232-XII).
Відповідно до підпункту “г” пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII  встановлено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України (далі Положення) пунктом 279 якого встановлено, що військовослужбовець може бути звільнений за сімейними обставинами або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України.
Звільнення військовослужбовців з цих підстав здійснюється згідно з письмовими документами, які підтверджують наявність у них відповідних сімейних обставин або інших поважних причин.
Відповідно до пункту 288 Положення встановлено, що у разі прийняття рішення про звільнення військовослужбовець подає по команді рапорт та в разі необхідності документи, які підтверджують підстави звільнення.
У разі звільнення військовослужбовця з військової служби за рішенням командування за розпорядженням начальника органу Держприкордонслужби, в якому проходить службу військовослужбовець, кадровий підрозділ органу забезпечує підготовку подання про його звільнення.
Форма та порядок подання про звільнення військовослужбовців з військової служби та перелік документів, які додаються до нього у випадках, передбачених абзацами першим і другим цього пункту, визначаються наказом Міністерства внутрішніх справ України.
За правилами пункту 292 Положення наказ про звільнення військовослужбовця з військової служби видається відповідною посадовою особою. Перебування військовослужбовця у відпустці чи його тимчасова непрацездатність не є підставою для затримки видання такого наказу. Після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за обраним місцем проживання.
Апеляційний суд звертає увагу, що розгляд рапорту про звільнення зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність підстав для звільнення, уточнення даних про проходження особою військової служби, документальне підтвердження періодів служби, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.
Окрім того, варто зазначити, що будь яких інших нормативно-правових актів, які б регламентували процедуру розгляду питання щодо звільнення військовослужбовця Держприкордонслужби з військової служби МВС України не прийнято.
Так, апеляційний суд вважає, що за результатами розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту (заяви).
Розглянутим вважається рапорт, по якому прийнято рішення та це рішення (відповідь) доведена до військовослужбовця належним чином.
Разом із тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що чинним законодавством не передбачено прийняття уповноваженими особами (військовими частинами) рішень про відмову у формі відповідних наказів.
Щодо доводів позивача по суті позовних вимог, а саме щодо наявності підстав для звільнення з військової служби, колегія суддів зазначає наступне.
Розглянувши вищевказаний рапорт позивача, відповідач, листом від 01.03.2024 за № 482 ОСОБА_1 надав відповідь, що додані військовослужбовцем до рапорту копії довідки ЛКК № 1576 від 22.11.2023 та висновку ЛЛК № 223 від 01.08.2023, довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААГ № 304674 не є належними медичними висновками, що підтверджують необхідність постійного догляду за повнолітньою особою та не є належним підтверджуючим документом для звільнення зі служби за мобілізацією в Збройних Силах України за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992.
Аналізуючи документи додані до рапорту, а також до матеріалів справи, судом встановлено, що у ОСОБА_1 є мати ОСОБА_5 та бабуся ОСОБА_4 .
Разом з тим, копіями свідоцтва про народження військовослужбовця серії НОМЕР_3 від 19.06.1996, свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_4 від 17.12.1973, свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 від 20.11.1993 підтверджується, що у ОСОБА_2 (дідуся військовослужбовця) є рідна дочка ОСОБА_6 (матір військовослужбовця), яка в силу вимог ст. 51 Конституції України зобов`язана піклуватися про свого непрацездатного батька.
Проте, у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували неможливість здійснення ОСОБА_6 догляду за батьком ОСОБА_2 .
Щодо покликань позивача на те, що його бабуся ОСОБА_4 є пенсіонеркою, важко хворіє та знаходиться на постійному обліку у Лазівській амбулаторії загальної практики сімейної медицини. На підтвердження неможливості здійснення постійного догляду за ОСОБА_2 його дружиною ОСОБА_4 (бабуся ОСОБА_1 ) долучено ксерокопію акту обстеження матеріально-побутових умов, який складено депутатом Тячівської міської ради, провідним спеціалістом Тячівської міської ради, свідком та старостою Лазівського старостинського округу та ксерокопію листа Тячівського управління соціального захисту населення Тячівської районної військової адміністрації № 19 від 04.01.2024.
Однак, такі документи жодним чином не підтверджують, що ОСОБА_4 важко хворіє та знаходиться на постійному обліку у Лазівській амбулаторії загальної практики сімейної медицини та не може здійснювати догляд за ОСОБА_2 .
При цьому зазначений акт обстеження матеріально-побутових умов не містить дати його складання, тому неможливо визначити про який період часу в ньому зазначено. Зміст зазначеного акту суперечить витягу з реєстру територіальної громади від 04.10.2023 (доданий до позову), згідно якого позивач лише із 04.10.2023 зареєстрований за однією адресою проживання із своїм дідом ( АДРЕСА_1 ). Окрім того, складання такого акту не входить до повноважень старости згідно ст. 54-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Щодо листа Тячівського управління соціального захисту населення Тячівської районної військової адміністрації № 19 від 04.01.2024, то в такому зазначено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку по догляду за ОСОБА_2 в період з 01.12.2023 по 31.05.2024. В той же час, згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 20.09.2023, позивач із 17.08.2023 перебуває на військовій службі. Перебуваючи на військовій службі із 17.08.2023 по теперішній час позивач жодним чином не міг бути доглядальником та здійснювати догляд за дідом.
Відтак, апеляційний суд висновує, що в матеріалах справи відсутні докази щодо неможливості ОСОБА_6 та ОСОБА_4 здійснювати догляд за ОСОБА_2 .
Відповідно до частини першої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною першою статті 76 КАС України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що відповідач, відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби з підстави непідтвердження наявності обставин для звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до підпункту “г” пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, діяв правомірно у спосіб передбачений законом.
Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Згідно з приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За встановлених обставин справи, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустив неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, а відтак рішення суду слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 260/3867/24 скасувати та ухвалити постанову про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	З. М. Матковська