ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 р. 	Справа № 480/9344/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Присяжнюк О.В. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.10.2025, головуючий суддя І інстанції: С.В. Воловик, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602 по справі № 480/9344/24
за позовом ОСОБА_1 
до  Липоводолинської селищної ради третя особа  Осіпова Анна Юріївна 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Липоводолинської селищної ради, третя особа ОСОБА_2 , в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Липоводолинської селищної ради від 12.07.2024 “Про надання дозволу на приватизацію житла”;
- зобов`язати Липоводолинську селищну раду передати у спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 61,2 м2, житловою площею 37,0 м2 у рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що він вселений до квартири на законних підставах, законність його проживання ніхто не оспорює, окрім того, відсутні перешкоди, передбачені Законом щодо приватизації. Отже, спірне рішення відповідача, яким вирішено не надавати дозвіл на приватизацію квартири, суперечить ч. 10 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", ст. 19 Конституції України.
Липоводолинська селищна рада з позовними вимогами не погодилась, у відзиві на позовну заяву зазначила, що позивач разом із сім`єю не мешкають в квартирі протягом тривалого часу, а лише зареєстровані в ньому, а в пакеті документів на приватизацію квартири відсутня копія ордеру на жиле приміщення. Вказані обставини в сукупності слугували підставою для відмови в приватизації зазначеного житла відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Таким чином, спірне рішення є таким, що прийняте у межах повноважень, відповідно до закону та з дотриманням встановленої процедури, та відповідає критеріям, встановленим частиною другою статті 2 КАС України.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 07.10.2025 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Липоводолинської селищної ради від 12.07.2024 “Про надання дозволу на приватизацію житла”.
Зобов`язано Липоводолинську селищну раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідент. номер НОМЕР_1 ) про надання дозволу на приватизацію житла від 28.05.2024 року та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови зобов`язання вчинити дії, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення в цій частині та ухвалити нове рішення, яким зобов`язати Липоводолинську селищну раду передати у спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 61,2 м2, житловою площею 37,0 м2 у рівних частках ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що наявні всі умови для реалізації права на приватизацію, передбачені Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". Однак суд безпідставно обмежився формальним скасуванням рішення ради, фактично поклавши на позивача обов`язок знову звертатися до того ж органу, який уже порушив закон. 
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що Осіпова Світлана Василівна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 28 травня 2024 року звернулась до органу приватизації житлового фонду Липоводолинської селищної ради з заявою про передачу у спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням п`ятдесят третьої сесії восьмого скликання Липоводолинської селищної ради від 12.07.2024 було вирішено не надавати дозвіл на приватизацію квартири АДРЕСА_1 загальною площею 61,2 м2, житловою площею 37,0 м2 у рівних частках ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Не погоджуючись із спірним рішенням, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення Липоводолинської селищної ради від 12.07.2024 “Про надання дозволу на приватизацію житла”, виходив з того, що відповідач не дотримався “принципу належного урядування” як і вимоги закону про належне обґрунтування оскарженого рішення п`ятдесят третьої сесії восьмого скликання Липоводолинської селищної ради від 12.07.2024. Отже, оскаржуване рішення не відповідає критеріям, встановленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача передати у спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 61,2 м2, житловою площею 37,0 м2 у рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд виходив з того, що вирішення процедурних питань пов`язаних із виконанням цього рішення належить до сфери реалізації Радою своїх повноважень. 
Для повного захисту прав позивача, суд вважав за необхідне зобов`язати Липоводолинську селищну раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на приватизацію житла та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні. 
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Статтею 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19.06.1992 №2482-XIІ (далі - Закон №2482-XIІ, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.
Частинами першою, другою статті 2 Закону №2482-XIІ визначено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.
Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.
Згідно з статтею 3 Закону №2482-XIІ приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.
Передача у власність громадян житлових приміщень у гуртожитках здійснюється з одночасною передачею їм у спільну сумісну власність допоміжних приміщень (приміщень загального користування).
Частинами першою, третьою, четвертою, п`ятою статті 5 Закону №2482-XIІ передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.
Відповідно до частин першої, другої, десятої статті 8 Закону №2482-XIІ приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.
Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону.
Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).
Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.
Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним.
До таких випадків відноситься відсутність у особи права на приватизацію (ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (ч. 4 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).
Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 за № 109/17404 затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян (далі - Положення № 396), яке визначає порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків (далі - квартири (будинки)), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - кімнати у комунальних квартирах), які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян. 
Згідно пункту 4 Положення №396 передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.
Відповідно до пункту 17 Положення №396 громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.
Згідно пункту 18 Положення №396 громадянин подає до органів приватизації такі документи:
заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі;
копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтво про народження), які проживають разом з ним;
копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);
копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо);
довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі;
технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок;
копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку;
документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду;
копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності);
заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі.
Прийняті документи реєструються органом приватизації в окремому журналі.
Форму журналу реєстрації заяв та прийнятих документів наведено у додатку 3.
Пунктом 23 Положення № 396 визначено, що орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності.
Системний аналіз викладених норм права дає підстави для висновку, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі подає до органів приватизації документи, визначені пунктом 18 Положення №396. Передача квартир у власність громадян у процесі їх приватизації здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації і оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним.
Отже, прийняття відповідного рішення належить виключно до компетенції відповідача. У цьому випадку порушення прав позивача відбувається у формі відмови та бездіяльності відповідача у здійсненні особою права на приватизацію житлового приміщення. 
Судовим розглядом встановлено, що Осіпова Світлана Василівна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 28 травня 2024 року звернулась до органу приватизації житлового фонду Липоводолинської селищної ради з заявою про передачу у спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_1 .
До заяви було додано копії: паспорта ОСОБА_1 , паспорта ОСОБА_2 , картка платника податків ОСОБА_1 ; свідоцтво про народження ОСОБА_2 ; технічний паспорт на квартиру; копія ордера № 393 від 31.10.2003; довідка про залишок невикористаних житлових чеків ОСОБА_1 , довідка про залишок невикористаних житлових чеків ОСОБА_2 , довідка, що ОСОБА_1 призваний на військову службу до ЗСУ; посвідчення УБД Осіпова Ю.В., довіреність від 19.05.2024, зареєстрованої в реєстрі за № 165, довіреність від 31.08.2023, зареєстрованої в реєстрі за № 809, витяг з реєстру територіальної громади про місце реєстрації ОСОБА_1 , витяг з реєстру територіальної громади про місце реєстрації ОСОБА_2 .
Рішенням п`ятдесят третьої сесії восьмого скликання Липоводолинської селищної ради від 12.07.2024 було вирішено не надавати дозвіл на приватизацію квартири АДРЕСА_1 загальною площею 61,2 м2, житловою площею 37,0 м2 у рівних частках ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Разом з тим, як слушно зазначив суд першої інстанції, в оскаржуваному рішенні відповідачем не обґрунтовано причини (підстави) відмови в наданні дозволу на приватизацію.
Як наслідок, Липоводолинська селищна рада не встановила та не підтвердила належними доказами обставин щодо наявності підстав для ухвалення негативного рішення на користь позивача.
Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 2 КАС України, однією із вимог до рішення суб`єкта владних повноважень є його обґрунтованість, тобто урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття.
Обґрунтованість рішення суб`єкта владних повноважень полягає в дослідженні усіх обставин, що є істотними у процесі його прийняття, аналізі таких обставин та їх правової оцінки. Усі мотиви якими керується суб`єкт у процесі оцінки та аналізу обставин повинні бути чітко та повно відображені у рішенні. В такий спосіб зацікавленій особі створюються гарантії того, що навіть у випадку якщо рішення прийнято не на її користь, вона зможе оскаржити його, та обґрунтувати свою незгоду із одним чи декількома аргументами які чітко зазначені в рішенні.
Такий висновок узгоджується із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Суд підкреслює особливу важливість принципу належного урядування, сформульованого Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішеннях у справах Рисовський проти України (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04, від 20 жовтня 2011 року), Москаль проти Польщі (Moskal v. Poland, заява № 10373/05, від 15 вересня 2009 року), Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки (Pincova and Pine v. the Czech Republic, заява № 36548/97, ECHR 2002-VIII), Лелас проти Хорватії (Lelas v. Croatia, заява N 55555/08, від 20 травня 2010 року), Трґо проти Хорватії (Trgo v. Croatia, заява № 35298/04; від 11 червня 2009 року), East/West Alliance Limited проти України (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, від 23 січня 2014 року), Краєва проти України від 13 січня 2022 року (Krayeva v. Ukraine, заява № 72858/13, від 13 січня 2022 року) та ін., відповідно до якого на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати владі виправляти випадкові помилки, навіть ті, що є наслідком їх власної недбалості (див. Moskal v. Poland, § 73). Проте потреба виправити стару “помилку” не повинна непропорційно втручатися в нове право, яке було набуте особою, яка сумлінно покладалася на законність дій державного органу (див. Pincova and Pine v. the Czech Republic,). Іншими словами, державним органам, які не дотримуються власних процедур, не можна дозволяти отримувати прибуток від своїх неправомірних дій або уникати своїх зобов`язань (див. Lelas v. Croatia). Ризик будь-якої помилки, допущеної державним органом, має нести сама держава, і помилки не повинні виправлятися за рахунок відповідних осіб (див. Pincovб and Pinc v. the Czech Republic, § 58; Gashi v. Croatia, § 40; Trgo v. Croatia, § 67).
У разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. Rysovskyy v. Ukraine, § 70- 71).
Іншими словами, має існувати розумне співвідношення домірності між засобами, що їх було застосовано, та метою, яку прагнуть досягти (див. East/West Alliance Limited v. Ukraine, § 168).
Таким чином, ЄСПЛ сформував сталу практику щодо розуміння принципу належного урядування з п`яти головних складових елементів: 1) покладення на суб`єктів владних повноважень зобов`язання запроваджувати внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок; 2) якщо діяльність суб`єкта владних повноважень впливає на основоположні права людини, такі суб`єкти повинні діяти вчасно, в належний і якомога послідовніший спосіб; 3) ризик будь-якої помилки суб`єкта владних повноважень повинен покладатися на такого суб`єкта, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються; 4) застосування принципу належного урядування, як правило, не повинно перешкоджати суб`єкту владних повноважень виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість; 5) потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій суб`єкта владних повноважень.
Законодавством України (Конституцією та законами України) прямо передбачений обов`язок суб`єктів владних повноважень дотримуватися принципу належного урядування, відповідно, адміністративні суди під час розгляду та вирішення спорів, що виникають у сфері публічно-правових відносин, мають перевіряти дотримання цього принципу у всіх його аспектах з урахуванням конкретних обставин справи. Фактичне застосування принципу належного урядування є своєрідним “маркером” того як в Україні гарантуються статті 1, 3, 6, 8, 19, 55, 56, 124 Конституції України, а суди застосовують частину другу статті 2 КАС України та статті 3 і 4 Угоди про асоціацію з ЄС.
Конституційний Суд України сформулював юридичні позиції, згідно з якими “держава різними правовими засобами забезпечує захист прав і свобод людини і громадянина в особі органів законодавчої, виконавчої і судової влади та інших державних органів, які здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України” (друге речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001); Конституція України закріпила принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який проявляється передусім у конституційному визначенні обов`язків держави (статті 3, 16, 22) (перше речення абзацу четвертого пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 30 травня 2001 року № 7-рп/2001).
Верховний Суд в постанові від 28 лютого 2020 року у справі № П/811/1015/16 також наголошував на тому, що принцип належного урядування має надзвичайно важливе значення для забезпечення правовладдя в Україні. Неухильне дотримання основних складових принципу належного урядування забезпечує прийняття суб`єктами владних повноважень легітимних, справедливих та досконалих рішень. Крім того, принцип належного урядування підкреслює те, що між людиною та державою повинні бути вибудовані саме публічно-сервісні відносини, у яких інституції та процеси служать всім членам суспільства.
Особливо небезпечно допускати відступ суб`єктів владних повноважень від принципу належного урядування у випадку, коли суб`єкт приватного права у правовідносинах з державою діє добросовісно.
Зазначене кореспондується з частиною першою статті 6 Закону України від 17 лютого 2022 року № 2073-IX “Про адміністративну процедуру” (далі - Закон № 2073-IX), який набрав чинності з 15 грудня 2023 року, про те, що адміністративний орган здійснює адміністративне провадження виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, цим Законом та іншими законами України, а також на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач не дотримався “принципу належного урядування” як і вимоги закону про належне обґрунтування спірного рішення п`ятдесят третьої сесії восьмого скликання Липоводолинської селищної ради від 12.07.2024 “Про надання дозволу на приватизацію житла”.
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що підставою для відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на приватизацію є відсутність копії ордеру про надання житлової площі на зазначену квартиру та відсутність факту постійного проживання в квартирі.
Колегія суддів зазначає, що такі обставини не були зазначені відповідачем у спірному рішенні в якості підстав для ненадання дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_1 загальною площею 61,2 м2, житловою площею 37,0 м2 у рівних частках ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
При цьому, суд бере до уваги, що статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.
Ненадання заявником ордеру на квартиру не може бути єдиною підставою для відмови у приватизації житла. Відсутність ордера на вселення, за умови, що особа проживає у житлі на законних підставах, не може бути підставою для відмови в проведенні приватизації, оскільки перелік підстав для відмови у приватизації, наведений в Законі, є вичерпним та не передбачає такої підстави для відмови у приватизації.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскаржуване рішення не відповідає критеріям, встановленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача передати у спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 61,2 м2, житловою площею 37,0 м2 у рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає наступне. 
У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Суд не вправі перебирати на себе функції контролюючого органу з приводу з`ясування обставин та підстав, які як зазначено судом вище, не були предметом дослідження та відповідної правової оцінки відповідача, позаяк обумовлене суперечить завданню адміністративного судочинства в основі якого покладено перевірку судом дій, рішень, висновків та бездіяльності суб`єктів владних повноважень в тому числі у сфері приватизації державного житлового фонду.
З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції обставини колегія суддів погоджується із обраним судом першої інстанції способом захисту шляхом зобов`язання Липоводолинську селищну раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на приватизацію житла від 28.05.2024 та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.10.2025 по справі № 480/9344/24 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.10.2025 по справі № 480/9344/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк   Л.В. Любчич