Номер провадження: 22-ц/813/5013/25 
Справа № 509/3701/23
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д.М.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,
суддів: Громіка Р.Д.,
Драгомерецького М.М., 
за участю:
секретаря Козлової В.А.,
представника ОСОБА_1 – адвоката Мухамеджанова О.С.,
представника   ОСОБА_2 – адвоката Хомко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Мухамеджанова Олега Салаватовича на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 лютого 2025 року, повний текст якого складено 26 лютого 2025 року та ухваленого під головуванням судді Гандзія Д.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,  

встановив:

05.07.2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 405 000,00 грн., 425 250,00 грн. відсотків, 241 785,00 грн. пені за прострочення повернення тіла кредиту, 137 861,75 пені за прострочення сплати відсотків за користування позикою, інфляційних витрат у розмірі 139 301,29 грн. та 3% річних у розмірі 19 872,74 грн., а також судових витрат у справі.
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 12.08.2021 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у борг грошові кошти у розмірі 405 000,00 грн., строком на два місяці, зі сплатою відсотків у розмірі 5% щомісячно.
Посилаючись на те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та борг не повернув, позивач просив задовольнити його вимоги. 

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 25.02.2025 року позов ОСОБА_2 було задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 405 000 грн., відсотки за користування позикою в розмірі 425 250,00 грн., пеню за прострочення повернення тіла позики в розмірі 241 785,00 грн. (за період з 13.10.2021 року по 01.06.2023 року), пеню за прострочення сплати відсотків за користування позикою в розмірі 137 861,75 грн. (за період з 13.09.2021року по 13.05.2023року), суму інфляційних витрат в розмірі 139301,29 грн. та 3% річних в сумі 19 872,74 грн. (за період прострочення грошового зобов`язання з 13.10.2021 року по 01.06.2023 року), а також витрати по сплаті судового збору сумі 13420 грн., а разом – 1 382 490,78 грн.(т.1, а.с.205-213).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Мухамеджанов О.С. ставить питання про скасування рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25.02.2025 року, ухвалення нового судового рішення, яким просив відмовити у позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.1-8).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Хомко С.В. просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (т.2, а.с.42-047).

Вирішуючи питання про слухання справи, у відкритому судовому засіданні, за участю представників апелянта ОСОБА_1 – адвоката Мухамеджанова О.С., а також представника позивача ОСОБА_2 – адвоката Хомко С.В., та у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (т.2, а.с.72-77).

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 

На підставі викладеного, а також враховуючи, що дана справа перебуває в провадженні апеляційного суду тривалий час, а також те, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу за участю з`явившихся учасників справи, у відсутність інших учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оригінал договору позики, який мається у позивача ОСОБА_2 , - є документом, що підтверджує боргове зобов?язання відповідача ОСОБА_1 , а також містить усі істотні умови щодо суми позики і строку її повернення, а наявність у позивача ОСОБА_2 оригіналу договору позики від 12.08.2021 р., наданого суду на огляд і факт існування якого не заперечується сторонами, згідно з положенням ч. 3 ст. 545 ЦК України - свідчить про неповернення боргу відповідачем ОСОБА_1 позивачеві ОСОБА_2 , тому у позивача є беззаперечні підстави для стягнення з відповідача неповернутої суми позики.
При цьому, суд зазначив, що відсутність розписки про отримання грошей відповідачем, яка не була отримана позивачем, в даному випадку судом не враховуються, адже оригінал договору позики від 12.08.2021 р., який до цього часу перебуває у позивача – превалює перед розпискою, яка є вторинним доказом отримання грошей, які на думку суду отримав відповідач в розмірі, зазначеному у тексті договору і не повернув позивачеві.
Тобто, суд виходив із того, що головним доказом у даній справі – є саме оригінал договору позики від 12.08.2021 р., який перебуває у позивача, та який безумовно свідчить про отримання відповідачем позики, який останній до цього часу не повернув позивачеві.
При цьому суд послався на правовий висновок Верховного Суду України, викладений в його постановах від 18.09.2013 р. у справі №6-63цс13, та від 24.02.2016 р. у справі №6-50цс16. 

Крім того, суд також зазначив, що у позивача наявне право на стягнення з відповідача відсотків за користування позикою з огляду на те, що відповідно до ст.ст. 536, 1048 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов?язаний сплачувати, а позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у розмірі встановленому договором або законом, які виплачуються щомісяця у розмірі 5% від суми позики готівкою не пізніше 13 числа кожного місяця до дня повернення позики (п. 3 договору позики), інфляційних витрат і штрафних санкцій.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Так, колегія суддів погоджується з доводами представника відповідача – адвоката Мухамеджанова О.С., які ним були зазначені у відзиві на позовну заяву, про необхідність застосування до позовних вимог позовну давність (ст. 256 ЦК України та ст. 258 ЦК України), з урахуванням того, що у тексті позовної заяви та додатках до неї не викладено вимогу про поновлення пропущеного строку та не зазначено обставин, на підставі яких слід поновити такий строк (т.1, а.с.64).
Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідачем наголошено на тому, що датою укладення Договору є 12.08.2021 року, а також штрафні та інші санкції, що заявлені до стягнення у позовній заяві, охоплюють період з 13.09.2021по 01.06.2023, незважаючи на позовну давність у один рік для таких вимог.
Проте, судом першої інстанції не було враховано наступного:
у відповідності до Закону України № 691-ІХ, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» №389-Ш, Закону України №2120-ІХ у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів на всій території України, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину, виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця неустойку, штраф, пеню за таке прострочення;
у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. 

Тобто, відповідачем у відзиві на позовну заяву чітко та однозначно, з посиланням на чинне законодавство України зазначено, що період, що заявлений до стягнення у позовній заяві (з 13.09.2021 по 01.06.2023) співпадає з періодом дії на території України певних обмежувальних заходів у вигляді карантину і воєнного стану, а тому є недопустимим нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби СОVID-19 № 691-ІХ та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану №2120-ІХ.

Зазначені доводи відповідача, а потім апелянта, є слушними, однак безпідставно і безмотивно не були прийняті судом першої інстанції до уваги, що призвело до незаконного нарахування судом штрафних санкцій. 

Крім того, колегія суддів зазначає, що заперечуючи проти позову, та в апеляційній скарзі відповідач наполягав на тому, що дійсно підписав договір позики від 12.08.2021 р., однак грошей не отримав, посилаючись на п. 12 договору, яким передбачено, що підписанням цього договору позичальником підтверджується факт одержання ним від позикодавця позики в момент підписання позичальником цього договору. Разом з тим, одержання позики підтверджується розпискою позичальника, складену в момент передачі йому суми позики (т.1, а.с.5-6).

Тобто, заперечуючи проти позову та проти ухваленого судового рішення, відповідач наполягав на тому, що дійсно підписав договір позики від 12.08.2021 р., однак грошей не отримав, посилаючись на п. 12 договору, яким передбачено, що підписанням цього договору позичальником підтверджується факт одержання ним від позикодавця позики в момент підписання позичальником цього договору. Разом з тим, одержання позики підтверджується розпискою позичальника, складену в момент передачі йому суми позики, про що було вказано вище.

В свою чергу, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що твердження відповідача про не отримання ним грошей від позивача ОСОБА_2 - не ґрунтується на умовах договору позики, яким підтверджується зворотне.
При цьому, суд зазначив, що правова позиція відповідача ОСОБА_1 зводиться до його небажання повертати позику позивачу, яку він витратив на власні потреби.

Однак, матеріали справи не мають доказів того, що відповідач зазначав суду про те, що витратив позику на власні потреби та не бажає її повернути, оскільки наведені доводи відповідача не були озвучені ні в судових засіданнях, ні в процесуальних заявах.
Тобто, зазначені висновки суду є припущеннями, що у відповідності до ч. 6 ст.81 ЦПК України є недопустимим. 

Як було вказано вище, відповідно до п. 12 Договору позики, одержання позики підтверджується розпискою позичальника, складеної в момент передачі йому позики.
Однак, матеріали позовної заяви не містять документів на підтвердження отримання позики, що не заперечується сторонами та їх представниками у справі.

Крім іншого, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції незаконно розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги були заявлені у розмірі 1 369 070, 78 грн.

Відповідно до ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 липня 2023 року у справі № 509/3701/23 судом першої інстанції постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження (т, 1, а.с.30).

За змістом ч. 4 ст. 19 ЦПК України спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ.
Згідно до п.1 ч 6 ст. 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (з 19.07.2024 року) До 19.07.2024 року згідно до ч 6 ст. 19 ЦПК України малозначними справами були справи, у яких ціна позову не перевищувала ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
У відповідності до п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України, в редакції, що діяла на момент відкриття провадження у справі, малозначними справами можуть бути визнані справи незначної складності, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову у яких перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб у 2023 році складав 2 684,00 грн. 

Таким чином, розмір позовних вимог, в редакції на час відкриття провадження у справі перевищував поріг малозначності справи, а тому суд першої інстанції не мав права розглядати дану справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Всі вищевикладені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що оскаржуване судове рішення є незаконним і підлягає скасуванню із ухваленням постанови, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, слід відмовити.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду – скасувати і ухвалити постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, відмовити.

У відповідності до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України, колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в загальній сумі 16 104,00 грн. (т.2, а.с.20, 34).

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мухамеджанова Олега Салаватовича задовольнити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 лютого 2025 року скасувати і ухвалити постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 16 104,00 грн. (шістнадцять тисяч сто чотири гривні 00 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 29.12.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький