Справа № 450/2441/24 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І. І. 
Провадження № 22-ц/811/3675/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.
секретаря: Цьони С.Ю.
з участю: представника позивача – Кісіль Р.-В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Качмар Анни Іванівни на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник – адвокат Кісіль Роман-Володимир В`ячеславович до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину земельної ділянки, -

в с т а н о в и в:
В травні 2024 року  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник – адвокат Кісіль Роман-Володимир В`ячеславович звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину земельної ділянки, 
В обґрунтування позову, покликався на те, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 березня 2023 року у справі № 450/930/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя ухвалено рішення, яким за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 4623686600:01:002:2178, нормативна грошова оцінка якої становить 150 306,50 грн. На думку позивача, у зв`язку з набуттям ним права власності на частину житлового будинку, до нього відповідно до статей 120 Земельного кодексу України та 377 Цивільного кодексу України переходить і право власності (користування) на відповідну частину земельної ділянки, на якій розташовано спірний об`єкт нерухомості. Позивач зазначав, що, незважаючи на визнання за ним судовим рішенням права власності на 1/2 частину житлового будинку, питання щодо оформлення права на відповідну частину земельної ділянки залишилося неврегульованим, що порушує його права як співвласника нерухомого майна. В обґрунтування позову ОСОБА_2 покликається на положення статей 15, 16 Цивільного кодексу України, якими передбачено право особи на судовий захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, а також на норми статей 60, 63, 69, 70 Сімейного кодексу України, що визначають рівність прав подружжя на спільне майно, набуте у шлюбі. Позивач вважав, що оскільки житловий будинок, право власності на частину якого за ним визнано судом, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то, відповідно до принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній будинку, на підставі статей 120 ЗК України, 377 ЦК України до нього має перейти і право на частину земельної ділянки, пропорційно частці у праві власності на житловий будинок.
Таким чином, позивач просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 4623686600:01:002:2178, на якій розташований зазначений житловий будинок, у зв`язку з переходом до нього такого права за законом як до співвласника будинку. У зв`язку із вищенаведеним, просив позов задоволити повністю.
Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 серпня 2025 року позов ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник – адвокат Кісіль Роман-Володимир В`ячеславович до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину земельної ділянки – задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 ) частку в праві власності на земельну ділянку площею 0, 0528 га. з кадастровим номером 4623686600:01:002:2178.
Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 1503, 06 (одну тисячу п`ятсот три гривні шість копійок) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 (п`ять тисяч гривень).
Рішення суду оскаржила представника ОСОБА_1 – адвокат Качмар Анна Іванівна.
В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи. 
Зокрема покликається на те, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 07.03.2023 року у цивільній справі 450/930/20 вирішено позовні вимоги ОСОБА_2 , - задоволено частково; визнано за ОСОБА_2 , право власності на 1/2, частину житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки Hyundai Tucson 2008 року, д.н.3. НОМЕР_3 в розмірі - 132 316, 38 (сто тридцять дві тисячі триста шістнадцять гривень 38 коп.) грн.; в задоволенні іншої частини, позовних вимог
 ОСОБА_2 – відмовлено; позовні вимоги 
ОСОБА_1 , - задоволено частково; визнано за ОСОБА_1 , право
власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою 
АДРЕСА_1 ; стягнути з 
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2
частки автомобіля марки Fiat Cinguecento д.н.з. НОМЕР_4 в розмірі - 32 769, 37
(тридцять дві тисячі сімсот шістдесят дев`ять гривень 37 коп.) грн.; в задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 , - відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 09.04.2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Качмар Анни Іванівни залишено без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 березня 2023 у цивільній справі 450/930/20 залишено без змін. 
Постанова Львівського апеляційного суду набрала законної сили 09.04.2024 року.
Однак, при вирішенні питання про зупинення провадження та вирішенні справи №450/2441/24 суд першої інстанції не врахував, що правовий статус будинку не визначено. Справа №
450/930/20 про поділ спільного майна подружжя, на підставі якої за Позивачем
визнано 1/2 частку у житловому будинку, перебуває на розгляді Верховного Суду
(Друга судова палата Касаційного цивільного суду). Обставини, встановлені у справі № 450/930/20 (зокрема, щодо правового статусу та частки у житловому будинку), є преюдиційними для вирішення спору у цивільній справі №450/2441/24, оскільки право позивача на частку землі прямо випливає з його частки у праві власності на будинок (ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України). Навіть попри те, що рішення апеляційної інстанції у справі про поділ майна (від 09.04.2024 року) набрало законної сили, подання касаційної скарги та клопотання про зупинення виконання постанови апеляційного суду свідчить про те, що
встановлення права власності на будинок є неостаточним.
Підставами касаційного оскарження у справі № 450/930/20 є, серед іншого,
відсутність у матеріалах справи доказів перебування сторін у зареєстрованому шлюбі,
та невстановленість таких обставин судом першої інстанції, також відсутні докази
того, що майно набуте сторонами під час перебування у шлюбі, є спільною сумісною
власністю та підлягає поділу між сторонами у рівних частинах. На дату ухвалення оскаржуваного рішення (05.08.2025 р.) не було відомо про остаточний результат перегляду основного (преюдиційного) рішення.
Апелянт вважає, що ухвалення рішення 05.08.2025 р. в умовах, коли результат касаційного провадження може повністю скасувати правову підставу для цього позову, є
порушенням норм процесуального права (ст. 251 ЦПК України) та свідчить
про передчасність висновків суду.
Крім того, покликається на те, що суд першої інстанції необґрунтовано стягнув з ОСОБА_1 на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн., ця сума є
завищеною, неспівмірною зі складністю справи та не відповідає критерію розумності,
встановленому судовою практикою.
Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача – ОСОБА_3 на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що таку слід залишити без задоволення.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності на частину земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачу ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової (1/2 частки) власності житловий будинок садибного типу, загальною площею 283,1 кв.м., житловою площею 81,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , то такий набув право власності на частки земельної ділянки, на якій розташований вказаний житловий будинок.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Судом встановлено, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 07.03.2023 року вирішено позовні вимоги ОСОБА_2 , - задоволити частково; визнати за ОСОБА_2 , право власності на 1/2, частину житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки Hyundai Tucson 2008 року, д.н.3. НОМЕР_3 в розмірі - 132 316, 38 (сто тридцять дві тисячі триста шістнадцять гривень 38 коп.) грн.; в задоволенні іншої частини, позовних вимог ОСОБА_2 – відмовити; позовні вимоги ОСОБА_1 , - задоволити частково; визнати за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки Fiat Cinguecento д.н.з. НОМЕР_4 в розмірі - 32 769, 37 (тридцять дві тисячі сімсот шістдесят дев?ять гривень 37 коп.) грн.; в задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 , - відмовити.
Із витягу з Державного реєстру речових прав № 378247266 від 13.05.2024 року вбачається, що закінчений будівництвом об`єкт житловий будинок садибного типу, загальною площею 283,1 кв.м., житловою площею 81,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2934548846060, належить на праві власності від 03.05.2024 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 73092368 від 13.05.2024 року, документи, які подані для реєстрацію: рішення Пустомитівського районного суду Львівської області 450/930/20, провадження 2/450/682/23 від 07.03.2023 року, спільній частковій ОСОБА_2 .
Згідно наданої копії технічного паспорта, виготовленого на замовлення ОСОБА_2 – ФОП ОСОБА_4 26.10.2012 року (реєстраційний номер у Реєстрі будівельної діяльності ТІ01:8493-5796-8408-6784, ідентифікатор об`єкта нерухомого майна № 01.2402082.4975587.20240501.22.0000.08, інвентаризаційна справа № 1277), житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з характеристикою об`єкта нерухомого майна, житловий будинок (літера «А-1») зведений у 2005 році, має бетонні блоки у фундаменті, цегляні стіни, черепичне покриття даху, бетонні перекриття, зовнішні металопластикові двері та дерев`яні вікна. Будівля обладнана електропостачанням, водопроводом, місцевим опаленням, її загальна площа становить 136,4 кв.м., об`єм — 997 куб.м. До складу домоволодіння також входять господарські споруди: сходи, хвіртка, ворота, огорожа, колодязь, технічні характеристики яких наведені в таблиці технічного паспорта. Відповідно до експлікації приміщень, житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з трьох рівнів (підвального, першого та мансардного поверхів). Загальна площа будинку становить 283,1 кв.м., з яких житлова площа — 81,8 кв.м., допоміжна (підсобна) — 123,6 кв.м. Зокрема, підвальний поверх містить гараж, майстерню, господарське приміщення, сауну, сушкарню та інші допоміжні приміщення загальною площею 97,9 кв.м. На першому поверсі розташовані вітальня, кухня-їдальня, житлова кімната, веранда та сходова клітка — загальною площею 93,5 кв.м. Мансардний поверх містить три житлові кімнати, ванну, туалет, гардеробну та сходову клітку — загальною площею 91,7 кв.м.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна № 380351196 від 27.05.2024 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2584762046060, земельна ділянка, кадастровий номер: 4623686600:01:002:2178, площею 0,0528 га, належить на праві власності ОСОБА_1 .
Із витягу № НВ-9939930192024 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 23.05.2024 року, нормативна грошова оцінка земельної ділянки, кадастровий номер земельної ділянки: 4623686600:01:002:2178 становить 150306,50 грн.
Згідно копії ідентифікатора об`єкта будівництва, реєстраційний номер 01.2402082.4975587.20240501.22.0000.08, який створено в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва 01.05.2024 року, що вищевказаний житловий будинок садибного типу знаходиться на земельній ділянці, кадастровий номер 4623686600:01:002:2178, площею 0,0528 га, категорія земель: землі житлової та громадської забудови, тип власності: приватна власність, цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (частини перша-третя статті 319 ЦК України).
Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення договору дарування).
За статтею 373 ЦК України земельні ділянки є об`єктами права власності. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України.
Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Згідно з частиною четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
Згідно з частиною першою статті 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).
Відповідно до частини другої статті 89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників житлового будинку.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16 (провадження № 61-12-143гс18)).
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі №689/26/17 зробила висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
Так, встановивши, що житловий будинок садибного типу (загальною площею 283,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 ) знаходиться у спільній частковій власності сторін, по 1/2 частці у кожного, що підтверджується відповідною державною реєстрацією та вищезазначеним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 07.03.2023 року у цивільній справі 450/930/20 за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення частки у праві спільної сумісної власності та поділ майна подружжя яким, окрім іншого визнано за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 та за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , враховуючи те, що правові норми чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою, суд першої інстанції вірно дійшов до висновку про те, що право позивала на земельну ділянку, на якій розташований зазначений будинок слід визначити пропорційно до його частки у будинку.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 як учасник спільної часткової власності на будинок набуває і право на земельну ділянку пропорційно розміру її частки у спільній власності на вказаний будинок, тобто остання має право на 1/2 частину земельної ділянки у порядку поділу.
Доводи апеляційної скарги по суті зводяться до незгоди із рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 7 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до скаржниці про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом скаржниці до позивача про збільшення частки у праві спільної сумісної власності та поділ майна подружжя, яким було визнано за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 .
Вказане рішення суду після його апеляційного оскарження набрало законної сили 9 квітня 2024 року, а тому є обов`язковим до виконання, на що не впливає подання ОСОБА_1 касаційної скарги, адже як встановлено із Єдиного державного реєстру судових рішень, дія рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 7 березня 2023 року зупинена не була.
Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтованість стягнутого розміру судових витрат апеляційний суд зазначає таке.
Вирішуючи зазначене питання, суд першої інстанції виходив з того, що 
Однією з основних засад цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини перша, друга статті 137 ЦПК України).
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3 частини першої статті 270 ЦПК України).
У ч. 3 ст. 137 ЦПК України зазначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18).
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 №23рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу – це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).
Із матеріалів справи вбачається, що позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд даної справи. 23.05.2024 року між позивачем та адвокатом Кісіль Р.-В.В. укладено Договір про надання правової допомоги, відповідно до умов якого Клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов?язання надавати юридичну допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених даним договором щодо підготовки позовної заяви до Пустомитівського районного суду Львівської області про визнання права на частину земельної ділянки.
П. 4.3. Договору визначено, що сума гонорару за цим договором визначається за домовленістю сторін у вигляді фіксованої суми – 5 000 грн.
В обґрунтування розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. до матеріалів справи долучено також копію детального опису робіт (наданих послуг) від 24.05.2024 року, акта приймання – передачі наданих послуг від 24.05.2024 року за Договором про надання правової допомоги від 23.05.2024 року .
За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України).
У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду, що з відповідача підлягає стягненню сума витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для її задоволення.
Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
у х в а л и в:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Качмар Анни Іванівни – залишити без задоволення.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 серпня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 04.02.2026 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.