КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
26 січня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/598/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Писаної Т. О., Саліхова В. В.,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Броварської міської ради Броварського району Київської області,
на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області у складі судді Радзивіл А. Г.
від 24 вересня 2024 року
у цивільній справі № 361/11581/23 Броварського міськрайонного суду Київської області
за позовом Броварської міської ради Броварського району Київської області
до ОСОБА_1 
про стягнення боргу пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, інфляційних втрат,
В С Т А Н О В И В:
Позивач грудні 2023 року звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача збитків у розмірі 28 987,49 грн, спричинених несплатою пайової участі у розвитку інфраструктури. В обґрунтування вказував, що у 2020 році відповідач здійснив будівництво об`єкта (прибудову до кафе-перукарні) у м. Бровари, зареєструвавши повідомлення про початок робіт 11.12.2020. Позивач стверджував, що неодноразово звертався до відповідача з листами та претензіями щодо необхідності укладення договору та сплати внеску, проте відповідач ці вимоги проігнорував. Зазначав, що відповідач помилково посилається на скасування пайової участі Законом № 132-ІХ, оскільки ухилення від укладення обов`язкового договору призводить до прямих втрат місцевого бюджету. Наголошував, що оскільки відповідач не надав необхідних документів, розрахунок боргу в сумі 19 943,72 грн було здійснено на підставі загальної кошторисної вартості будівництва (498 593,00 грн) із застосуванням ставки 4%. Акцентував увагу на тому, що у зв`язку з тривалим простроченням виконання зобов`язання, до суми основного боргу нараховано 9 043,67 грн інфляційних втрат та 1 758,86 грн як 3% річних за користування коштами. Підсумовував, що відповідач зобов`язаний відшкодувати завдані громаді збитки згідно з чинним законодавством та розрахунками Держкомстату.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі Броварська міська рада просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. Апелянт (Броварська міська рада) вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема положення Закону України № 132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні». Апелянт зазначає, що хоча ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» була виключена з 01.01.2020, суд не врахував пункт 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX. Апелянт звертає увагу на те, що законодавець встановив перехідний період на 2020 рік, протягом якого замовники будівництва, які розпочали будівництво у 2020 році, зобов`язані перерахувати кошти пайової участі. Стверджує, що оскільки відповідач розпочав будівництво 11.12.2020 (повідомлення про початок робіт), він підпадає під дію цих перехідних положень. Апелянт наголошує, що відсутність укладеного договору не звільняє забудовника від обов`язку сплати, а кошти, які не були сплачені, вважаються безпідставно збереженими та підлягають стягненню на підставі ст. 1212 ЦК України (кондикційні зобов`язання), посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 643/21744/19.
Відповідач ( ОСОБА_1 ) вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін. У відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що обов`язок сплати пайової участі у 2020 році згідно з Перехідними положеннями Закону № 132-IX стосується виключно тих випадків, коли договір про пайову участь був укладений до 01.01.2020. Відповідач стверджує, що оскільки будівництво розпочато в кінці 2020 року, а договір про пайову участь не укладався, правові підстави для стягнення коштів відсутні, адже ст. 40 Закону № 3038-VI на момент виникнення правовідносин вже втратила чинність. Також відповідач звертає увагу, що він не ввів об`єкт в експлуатацію, а будівельні роботи зупинені, тому термін виконання зобов`язання (навіть якби воно існувало) ще не настав. Посилається на постанову Верховного Суду у справі № 352/2033/19, де зазначено, що за відсутності укладеного до 01.01.2020 договору обов`язок його укладання та сплати коштів у замовника відсутній.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Отже справа розглядається в порядку письмового провадження без повідомлення учасників.
Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2024 року в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітами про доставку копії ухвали про відкриття апеляційного провадження на електрону пошту та до електронних кабінетів позивача та відповідача (а.с. 125-127). 
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.
Судом встановлено, що 11.12.2020 відповідачем зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт № КС 051201211809 щодо об`єкта «Прибудова обідньої зали до кафе-перукарні». Замовником будівництва є ОСОБА_1 . Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту між позивачем та відповідачем до 01.01.2020 укладено не було.
Предметом спору є стягнення коштів, які позивач кваліфікує як збитки (безпідставно збережені кошти) внаслідок несплати пайової участі щодо об`єкта, будівництво якого розпочато у грудні 2020 року.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що з 01.01.2020 статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка передбачала обов`язкову пайову участь та укладення відповідного договору, було виключено Законом № 132-IX. Встановивши, що відповідач розпочав будівництво 11.12.2020, тобто після скасування відповідної норми закону, та не укладав договору про пайову участь до 01.01.2020, суд дійшов висновку про відсутність у нього обов`язку щодо сплати пайового внеску. Суд зазначив, що дійсними є лише договори, укладені до 01.01.2020, і саме за ними зобов`язання продовжують існувати. Оскільки між сторонами договірні відносини до цієї дати не виникли, а законом обов`язок укладати такий договір скасовано, правові підстави для стягнення коштів, зокрема і як збитків чи безпідставно збереженого майна, відсутні.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції та вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими з наступних підстав.
Відповідно до статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, що діяла до 01.01.2020) замовник, який мав намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, був зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Однак, 01.01.2020 набрав чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виключено. Тобто, законодавець, реалізуючи політику дерегуляції та стимулювання інвестицій, скасував обов`язок замовників будівництва щодо сплати пайової участі для правовідносин, які виникають після 01.01.2020.
Пунктом 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX встановлено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.
Системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що законодавець зберіг обов`язок сплати пайової участі виключно для тих замовників, у яких відповідні зобов`язання (договірні відносини) виникли до набрання чинності Законом № 132-IX.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Відповідач зареєстрував повідомлення про початок виконання будівельних робіт (№ КС 051201211809) лише 11.12.2020. Отже, юридичний факт, з яким закон (у попередній редакції) пов`язував виникнення обов`язку звернутися до органу місцевого самоврядування та укласти договір, настав у період, коли стаття 40 Закону № 3038-VI вже втратила чинність.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що абзац 2 пункту 2 Розділу II Закону № 132-IX покладає обов`язок сплати на всіх забудовників, які будували у 2020 році, незалежно від дати початку робіт та наявності договору. Вказана норма регулює порядок та розміри сплати пайової участі для тих суб`єктів, правовідносини з якими є триваючими (тобто розпочалися до 01.01.2020 на підставі укладених договорів або розпочатого будівництва, що підпадало під дію попереднього законодавства).
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.03.2023 у справі № 352/2033/19 виснував, що з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01.01.2020. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.
Оскільки у цій справі договір про пайову участь між сторонами до 01.01.2020 не укладався, а будівництво розпочато після скасування обов`язку, у Відповідача відсутній цивільно-правовий обов`язок щодо сплати коштів.
Щодо застосування статті 1212 ЦК України (кондикційні зобов`язання) колегія суддів зазначає, що апелянт помилково посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19, як на підставу для задоволення позову.
У справі № 643/21744/19 Велика Палата дійшла висновку, що якщо замовник будівництва ухилився від укладення договору про пайову участь у період чинності статті 40 Закону № 3038-VI, то кошти пайової участі можуть бути стягнуті як безпідставно збережені на підставі ст. 1212 ЦК України. Тобто, обов`язковою умовою застосування ст. 1212 ЦК України є існування порушеного зобов`язання (обов`язку укласти договір та сплатити кошти) на момент виникнення правовідносин.
У справі, що переглядається, ситуація є відмінною: на момент виникнення правовідносин (початок будівництва у грудні 2020 року) законодавчого обов`язку укладати договір та сплачувати пайову участь вже не існувало. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа зобов`язана повернути майно, якщо вона його набула або зберегла за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави. Однак, за відсутності законодавчо встановленого обов`язку сплачувати пайову участь, у даному випадку відсутній сам факт збереження відповідачем майна за рахунок позивача без достатньої правової підстави, що виключає застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України.
Примус до сплати пайової участі щодо об`єкта, розпочатого будівництвом після 01.01.2020, за відсутності добровільно взятого на себе зобов`язання (договору), суперечив би принципу правової визначеності та ст. 58 Конституції України, згідно з якою закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Доводи апелянта про те, що будь-яке будівництво у 2020 році автоматично тягне за собою обов`язок сплати пайової участі, ґрунтуються на вибірковому тлумаченні норм права та не враховують правову природу змін, запроваджених Законом № 132-IX. Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, вірно застосувавши релевантну практику Верховного Суду. Враховуючи, що позивачем не доведено наявність у відповідача зобов`язання (ні договірного, ні деліктного, ні кондикційного) перед міською радою, позовні вимоги про стягнення основного боргу, а також похідні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, задоволенню не підлягають.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 381, 383 ЦПК України суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Броварської міської ради Броварського району Київської області залишити без задоволення.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Є. П. Євграфова

Т. О. Писана

В. В. Саліхов