Справа № 127/23303/25
Провадження № 22-ц/801/288/2026
Категорія: 53
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
Іменем України
27 січня 2026 року	  	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,
суддів: Міхасішина І.В., Матківської М.В.,
з участю секретаря судового засідання Кахно О.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2
апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Пономаренка Дениса Юрійовича
на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2025 року, постановлену під головуванням судді Романюк Л.Ф.,
у справі №127/23303/25
за позовом  ОСОБА_2 (позивач)
до  ОСОБА_1 (відповідач)
про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 
встановив:
Обставини справи та короткий зміст вимог заяви
У липні 2025 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яким просив стягнути з відповідача 244 403,52 грн.
В подальшому позивачем подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно - комплекс загальною площею 754,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 37663829, в межах суми позовних вимог, яка ухвалою суду від 15.09.2025 року задоволена.
В ході розгляду справи - 5.11.2025 року представником відповідача Пономаренком Д.Ю. подано письмову заяву про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15.09.2025 року, а саме: зняття арешту з комплексу загальною площею 754,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 37663829.
Рішення суду першої інстанції
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2025 року у заяву представника відповідача Пономаренка Д.Ю. про скасування заходів забезпечення позову залишено без задоволення.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
11 грудня 2025 року відповідач ОСОБА_1 ,, через свого представника адвоката Пономаренка Д.Ю. подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що з січня 2024 року ОСОБА_1 не є власником комплексу загальною площею 754,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а тому накладення арешту на майно особи, яка не є стороною у справі є недопустимим.
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Корченюк А.В. просив залишити ухвалу суду без змін.
Провадження у справі в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Вінницького апеляційного суду 16 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі. Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 25 грудня 2025 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.
В судовому засіданні представник апелянта, відповідача ОСОБА_1 – адвокат Пономаренко Д.Ю. вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених у ній, і просив задовольнити. 
Представник позивача – адвокат Корченюк А.В. проти вимог апеляційної скарги заперечував, просить залишити в силі ухвалу суду першої інстанції як законну і обґрунтовану, так як на момент вжиття заходів забезпечення позову в суду були відомості про належність майна, на яке накладено арешт, ОСОБА_1 . 
Встановлені судом першої інстанції обставини
Відмовляючи у задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що це питання було предметом розгляду в суді апеляційної інстанції 22.10.2025 року, якою ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від15.09.2025 року про забезпечення позову залишено в силі.
Позиція апеляційного суду
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувана ухвала суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вимогам .
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
Частиною першою та другою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.
Відповідно до положень частин першої, другої та четвертої статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала.
Системний аналіз положень ст. 158 ЦПК України вказує на те, що у питанні скасування заходів забезпечення позову суд наділений певними дискреційними повноваженнями. З огляду на це, заходи забезпечення позову, за підставами їх скасування, можна умовно поділити на 2 категорії: заходи забезпечення позову, які підлягають скасуванню з підстав, визначених Законом; та заходи забезпечення позову, які скасовуються з підстав, визначених судом.
До категорії заходів забезпечення позову, що скасовуються у випадках, визначених Законом, можна віднести ситуації, врегульовані положеннями ч. ч. 7-10 та ч. 13 ст. 158 ЦПК України. Вищевказані випадки скасування або припинення дії заходів забезпечення позову обумовлені настанням конкретних обставин, з якими закон пов`язує скасування (припинення) заходів забезпечення позову, зокрема, відмова у задоволенні позову, залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі, повернення позовної заяви, тощо.
Іншою ж причиною скасування заходів забезпечення позову може бути відпадіння підстав для їх застосування. 
Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 15 вересня 2025 року вжиті заходи забезпечення позову, накладений арешт на комплекс загальною площею 754,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 37663829, в межах суми позовних вимог.
Питання обґрунтованості вжиття судом зазначених заходів забезпечення позову були предметом апеляційного розгляду судом при перегляді ухвали суду від 15 вересня 2025 року про забезпечення позову.
Наразі перед апеляційним судом стоїть питання обґрунтованості відмови судом першої інстанції в їх скасуванні. 
Основним аргументом заяви про скасування заходів забезпечення позову і апеляційної скарги є та обставина, що відповідач більше не є власником майна, на який накладено арешт. 
Проте в такому випадку особою, права якої порушуються чи обмежуються через вжиті судом заходи забезпечення позову, є не ОСОБА_1 , а дійсний власник відповідного майна і така особа не позбавлена права звернутися до суду з вимогами про виключення майна з опису. 
При цьому апеляційний суд враховує також, що на момент вчинення ОСОБА_1 дорожньо-транспортної пригоди (08.11.2023) вказане майно належало відповідачеві, а подальші його дії з цим майном позивач вважає такими, що містять ознаки фраудаторних правочинів і має намір оскаржувати їх після отримання рішення суду про відшкодування шкоди. 
Так, 02 січня 2024 року ОСОБА_1 на підставі рішення № 1 одноосібного засновника створює та реєструє ТОВ «Спектр Етно» та формує статутний капітал за рахунок власних коштів та за рахунок майна, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , земельна ділянка площею 0,0500 га; земельна ділянка площею 1,1786 га; комплекс будівель та споруд загальною площею 538,5 кв. м, що належить засновнику. 
В подальшому 06 січня 2024 року відбулась перереєстрація права власності на комплекс будівель та споруд загальною площею 754,3 кв. м, внаслідок якої його власником стало ТОВ «Спектр Етно».
Крім того, 31 січня 2024 року дружина відповідача ОСОБА_3 прийняла частку у статутному капіталі ТОВ «Спектр Етно», а 01 лютого 2024 року вона є засновником та єдиним учасником ТОВ «Спектр Етно».
05 березня 2024 року відповідач розірвав шлюб з дружиною ОСОБА_3 .
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок про те, що вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.
Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам) (постанова Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18).
Критеріями для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і винятки з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також винятки, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
На час постановлення оскаржуваної ухвали та на час її перегляду апеляційним судом провадження у справі триває, а рішення по суті спору судом не ухвалено.
А отже слід погодитись з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування заходів забезпечення позову.
При цьому як при застосуванні заходів забезпечення позову так і при вирішенні питання щодо скасування заходів забезпечення позиву суд має додержуватись принципу балансу інтересів учасників справи та інших осіб.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, відмовляючи у скасуванні заходів забезпечення позову, діяв в межах своїх повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства, тобто ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлена із додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для її скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі відсутні.
Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання ухваленого судового рішення, що повністю відповідає вимогам Європейського суду з прав людини.
Адекватність такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на нерухоме майно дійсно полягає у тому, що такі дії забезпечать реальне виконання судового рішення у разі задоволення позову.
Відповідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене вище, керуючись статтями 367, 368, 375 ЦПК України, Суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Пономаренка Дениса Юрійовича залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2025 року, - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Головуючий         І.М. Стадник 

Судді          І.В. Міхасішин

М.В. Матківська