Віньковецький районний суд Хмельницької області

Справа № 670/249/25
Провадження № 2/670/10/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 січня 2026 року селище Віньківці
Віньковецький районний суд Хмельницької області в складі:
головуючого судді Мамаєва В.А.
за участю секретаря судового засідання Кушнір О.В.
позивача ОСОБА_1 
представника позивача ОСОБА_2 
представника відповідача Клюка В.Ф.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до комунального підприємства «Віньковецький комунсервіс» про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до КП «Віньковецький комунсервіс» про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яку обґрунтовує наступним. З 14.03.2016 року позивач почала трудову діяльність у КП «Віньковецький комунсервіс» - прийнята на посаду сторожа на підставі наказу від 10.03.2016 року. У кінці 2022 року директор КП «Віньковецький комунсервіс» Мельник А.О. попросив позивача написати заяву на звільнення, пообіцявши послідуюче прийняття на роботу. Через те, що у позивача були невикористані дні відпустки за роки роботи, починаючи з 2016 року, то після звільнення позивачу мала бути виплачена грошова компенсація за невикористані дні відпустки. На такі умови позивач погодилася. Так, відповідно до наказу від 26.10.2022 року позивача звільнено з посади за власним бажанням. Після звільнення 28.10.2022 року позивач прийшла на підприємство подати заяву на прийняття на роботу. У той же самий час директор наказав позивачу, щоб остання писала ще одну заяву на звільнення за угодою сторін без зазначення дати звільнення та без зазначення дати написання самої заяви. У вказаній ситуації позивач перебувала під психологічним тиском керівника ОСОБА_3 і тому змушена була погодитися, бо у разі незгоди залишилась би без роботи. Відповідно до наказу відповідача від 31.10.2022 року № 92 позивач прийнята на посаду контролера водопровідного господарства. 31.10.2022 року між відповідачем та позивачем укладено трудовий договір № 92, відповідно до п. 1.4 якого дата початку роботи - 31.10.2022 року, відповідно до п. 2 Договору цей договір є безстроковим. Дійсно, позивачка 28.10.2022 року особисто власноручно написана заява на ім`я директора КП «Віньковецький комунсервіс» Мельника А.О. про звільнення за згодою двох сторін, однак вказана заява ОСОБА_1 була написана без зазначення дати звільнення та без зазначення дати написання такої заяви, що є обов`язковим реквізитом такого роду документів. Після написання вказаної заяви, позивач займала посаду контролера водопровідного господарства, сумлінно виконувала свої посадові обов`язки та дотримувалася трудової дисципліни. Директор Мельник А.О. з невідомих позивачу причин, ставився до неї, як до підлеглого працівника, з певним упередженням. Так, 21.02.2025 року ОСОБА_3 зранку закликав позивача у кабінет та наказав написати пояснення, чому позивач у робочий час 20.02.2025 року не перебувала на робочому місці, а перебувала у місті Хмельницький. Вказане ніяк не відповідає дійсності, оскільки 20.02.2025 року позивач перебувала на робочому місці, виконувала свої посадові обов`язки і в робочий час за межі с-ща Віньківці не виїжджала. 21.02.2025 року позивачем написано власноручно пояснення щодо її робочого часу протягом 20.02.2025 року, яке подано та зареєстровано на підприємстві. Після того факту, що відбувся 21.02.2025 року, ставлення директора до позивача стало ще гірше. Вранці 28.02.2025 року (п`ятниця) позивач з`явилася за своїм робочим місцем, отримала від бухгалтера ОСОБА_4 завдання до виконання на день та приступила до виконання своїх посадових обов`язків. У дворі підприємства позивача зупинив директор ОСОБА_3 та сказав, що їй потрібно розписатись у наказі. У кабінеті директора, ОСОБА_3 надав позивачу наказ про її звільнення для проставлення підпису, що вона ознайомлена зі змістом наказу. Прочитавши зміст наказу позивач запитала, згідно якої заяви проведено звільнення її із займаної посади, однак відповіді від керівника не отримала. Тоді ж позивач зазначила керівнику ОСОБА_3 , що заяви про звільнення вона не писала та не подавала, своєї згоди на звільнення вона не висловлювала ні усно, ні письмово, а також те, що жодних перемовин та домовленостей щодо звільнення у певну дату між ними, як працівником та власником підприємства, не було. Лише отримавши копії документів 03.03.2025 року, позивач побачила заяву про звільнення, написану нею власноручно, але дата з якої її звільняють і дата написання заяви проставлені не рукою позивача. Пізніше їй підказали, що заява, згідно якої було здійснено звільнення, була написана у 2022 році і весь цей час зберігалася у сейфі керівника. Таким чином, відповідач, незаконно здійснивши звільнення позивача, позбавив її можливості працювати та отримувати дохід, щоб утримувати свою сім`ю. 03.03.2025 року позивач отримала на руки ксерокопію наказу про її звільнення, копію заяви про звільнення та трудову книжку із записом про її звільнення. Позивач відмовилася проставити підпис у наказі про звільнення через її незгоду з ним і відомостями, що викладені у наказі, про що на підприємстві складено відповідний акт. Позивач просить суд:
-- визнати протиправним та скасувати наказ комунального підприємства «Віньковецький комунсервіс» № 19 від 28.02.2025 року про звільнення з роботи ОСОБА_5 ;
-- поновити ОСОБА_1 на посаді контролера водопровідного господарства комунального підприємства «Віньковецький комунсервіс» з дати її звільнення - 28.02.2025 року; 
-- стягнути з комунального підприємства «Віньковецький комунсервіс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 28.02.2025 року по дату ухвалення рішення суду у вказаній справі;
-- рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць звернути до негайного виконання;
-- здійснити розподіл судових витрат.
Ухвалою судді від 03.04.2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.
16.04.2025 року представник відповідача ОСОБА_6 надав на адресу суду відзив на позовну заяву у якому вказав наступне. Починаючи з 31.10.2022 року ОСОБА_1 дійсно працювала контролером водопровідного господарства, що підтверджується наказом № 92 та укладеним письмовим договором № 92 від 31.10.2022 року. Трудовий договір був безстроковим, проте сторони погодили, що згідно п. 8.2 Договору: «Цей Договір може бути припинено за ініціативою будь-якої із Сторін у порядку та на підставах, визначених Кодексом законів про працю України». 26.02.2025 року ОСОБА_1 подала до підприємства заяву про звільнення з роботи із займаної посади з 28.02.2025 року за згодою двох сторін. Підтвердженням того, що така заява власноручно написана позивачем є те, що ОСОБА_1 в самому ж позові це визнає. Тобто, в заяві зазначена її воля та її ініціатива на звільнення з роботи за згодою сторін, а не ініціатива адміністрації роботодавця і не переслідування, про що намагається подати позивачка у своєму позові. Окрім того, доказом особистого подання 26.02.2025 року ОСОБА_1 заяви про звільнення з роботи є Журнал реєстрації внутрішньої вхідної кореспонденції КП «Віньковецький комунсервіс», що ведеться на підприємстві, в якому чітко зафіксовано дату подання такої заяви. Так як ОСОБА_1 вирішила допрацювати повний календарний місяць, остання і ставила дату звільнення «28.02.2025 року». В цей же день 28.02.2025 року КП «Віньковецький комунсервіс» було видано наказ № 19, яким адміністрація погодила звільнення за згодою сторін, було проведено остаточне звільнення позивача, з оформленням запису в трудову книжку, здійснено повний розрахунок за відпрацьований робочий час, проведено виплати за невикористану відпустку та доведено даний наказ до позивачки, про що вона підтверджує на третій сторінці позовної заяви, про те, що вона відмовилась його підписувати. Тому в перший робочий день - 03.03.2025 року ОСОБА_1 повторно ознайомлено з наказом від 28.02.2025 року, складено Акт в присутності трьох працівників про відмову від підпису та було видано трудову книжку на руки, про що свідчить запис в журналі реєстрації трудових книжок за її підписом. Таким чином, трудова угода, укладена у 2022 році, остаточно закінчилася 28.02.2025 року за ініціативи позивачки, а КП «Віньковецький комунсервіс» були виконані усі передбачені чинним законодавством умови при звільненні працівника за згодою сторін. Більше того, з метою захисту нібито своїх порушених прав, позивачка звертається до Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці зі скаргою на дії підприємства. В ході проведення перевірки уповноваженим органом контролю за законністю дотримання трудового законодавства щодо додержання КП «Віньковецький комунсервіс» вимог законодавства про працю встановлено відсутність підприємством порушень щодо заявлених ОСОБА_1 вимог. Таким чином, спеціально уповноважений орган, здійснивши перевірку документів підприємства (на підставі заяви позивача) жодних порушень в частині неправомірного звільнення ОСОБА_1 не встановив, що є ще однією підставою для відмови у задоволення позовних вимог.
24.04.2025 року представник позивача Побережна І.В. надіслала на адресу суду відповідь на відзив, де зазначила, що увесь час, починаючи з 28.10.2022 року (дати фактичного написання заяви) по 26.02.2025 року (дати незаконного звільнення позивача) заява позивача про звільнення за угодою сторін перебувала саме у володінні відповідача. Позивачем вказана заява на звільнення за угодою сторін написана 28.10.2022 року без зазначення дати звільнення та без зазначення дати написання самої заяви. З того часу позивач її не утримувала в себе, не проставляла у ній жодних дат - ні дати звільнення, ні дати написання самої заяви. І позивач фізично не могла її передати для реєстрації на підприємстві, так як не володіла фізично вказаним документом. Також вказала, що між сторонами не існувало домовленості про припинення трудового договору за взаємною згодою, як то визначено п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпПУ. Позивач не зверталася до відповідача ні з письмовою, ні з усною заявою щодо її звільнення, чи наміру звільнення із займаної посади, а тому немає жодного доказу того, що позивач реалізувала своє волевиявлення на припинення трудового договору та погодила із відповідачем строки її звільнення. Також звертає увагу суду на те, що відповідно до акту № ЦЗ/ХМ/5031/023919 від 21.03.2025 року, складеного за результатами проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сферах праці, зафіксовано порушення КП «Віньковецький комунсервіс» ч. 1, 3 ст. 115 КЗпП України, ч. 1, 3 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» та ч. 1, 2 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а саме: нарахування та виплата заробітної плати працівниці підприємства проводилася один раз на місяць та з допущенням її виплати пізніше семи днів після завершення періоду за який проводиться оплата праці. Дане правопорушення допускалося систематично протягом трудової діяльності працівника ОСОБА_7 на підприємстві. За порушеннями, що вказані у Акті відносно керівника КП «Віньковецький комунсервіс» складено протокол та направлено до Віньковецького районного суду Хмельницької області для прийняття відповідного рішення - справа № 670/252/24 та справа № 670/270/25. Вказане підтверджує той факт, що дійсно ставлення відповідача до позивача під час здійснення трудових правовідносин було упередженим. Оскільки при проведенні державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану не було встановлено та з`ясовано дійсну справжню волю працівника на звільнення за угодою сторін, то і вказаний результат перевірки у цій частині Акту не є об`єктивним та таким, що відповідає дійсності. Отже, так як домовленості сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою станом на 26.02.2025 року та станом на 28.02.2025 року не існувало, угода сторін про звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не була досягнута сторонами, і як наслідок в діях відповідача щодо припинення трудового договору з позивачем наявні ознаки неправомірності, а тому позов підлягає задоволенню, а порушені трудові права позивача - відновленню шляхом скасування оскаржуваного наказу, поновленням позивача з 28.02.2025 року на тій же посаді, з якої вона була звільнена, та виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Ухвалою суду від 12.05.2025 року по справі призначено судову почеркознавчу експертизу, провадження в справі на час проведення експертизи зупинено.
Ухвалою судді від 23.10.2025 року провадження в справі поновлено.
Ухвалою суду від 20.11.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначена справа до розгляду по суті.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник Побережна І.В. позов підтримали.
У судовому засіданні представник відповідача Клюка В.Ф. просить відмовити у задоволені позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Також до закінчення судових дебатів заявив, шо на протязі п`яти днів після ухвалення рішення відповідачем будуть подані докази витрат на професійну правничу допомогу.
Обставини встановлені судом
31.10.2022 року ОСОБА_1 прийнята на посаду контролера водопровідного господарства КП «Віньковецький комунсервіс», яке є основним місцем роботи, безстроково, що підтверджується наказом директора КП «Віньковецький комунсервіс» № 92 від 31.10.2022 р. (а.с. 18 Том № 1) та трудовим договором № 92 за жовтень 2022 р. (а.с. 31-32 Том № 1)
Згідно заяви ОСОБА_1 від 26.02.2025 року, написаної на ім`я директора КП «Віньковецький комунсервіс» Мельника А.О., вона просить розрахувати її з займаної посади за згодою двох сторін з 28.02.2025 року (а.с. 20, а.с. 137 (оригінал заяви) Том № 1).
Відповідно до Журналу реєстрації внутрішньої вхідної кореспонденції комунального підприємства «Віньковецький комунсервіс» за записом № 42 від 26.02.2025 року вказано, що від ОСОБА_1 надійшла заява на звільнення з роботи за згодою сторін з 28.02.2025 (а.с. 66-69 Том № 1).
Наказом КП «Віньковецький комунсервіс» № 19 від 28.02.2025 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_7 » (а.с. 19 Том № 1) ОСОБА_1 звільнено з посади контролера водопровідного господарства 28.02.2025 р. за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України.
Відповідно до Журналу реєстрації наказів КП «Віньковецький комунсервіс» 2025 рік за записом № 21 від 28.02.2025 року значиться наказ № 19 про звільнення ОСОБА_1 28.02.2025 за угодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП; бухгалтерії провести остаточний розрахунок з ОСОБА_1 та виплатити компенсацію за невикористаних 36 календарних днів щорічної основної відпустки. Підстава: заява ОСОБА_7 від 26.02.2025 р. (а.с. 72-74 Том № 1).
Згідно Акту КП «Віньковецький комунсервіс» № 3 від 03.03.2025 року «Про відмову ОСОБА_7 ознайомитися з наказом про звільнення з роботи» директор ОСОБА_3 у присутності економіста ОСОБА_8 , бухгалтера ОСОБА_9 та контролера водопроводного господарства ОСОБА_10 запропонував ОСОБА_1 ознайомитися з наказом від 28.02.2025 р. № 19 про звільнення у зв`язку із написаною заявою та засвідчити факт ознайомлення особистим підписом. Текст наказу ОСОБА_11 був зачитаний уголос. Після чого ОСОБА_1 наголосила, що зі звільненням не згідна і підпис у відмітці про ознайомлення ставити не буде (а.с. 111 Том № 1).
Відповідно до Журналу реєстрації актів комунального підприємства «Віньковецький комунсервіс» за записом № 5 від 03.03.2025 року значиться акт № 3 про відмову ОСОБА_12 ознайомитися з наказом про звільнення з роботи (а.с. 75-77 Том № 1).
Відповідно до Журналу реєстрації трудових книжок КП «Віньковецький комунсервіс» за записом № 101 міститься запис щодо ОСОБА_1 , яка трудову книжку НОМЕР_1 отримала 03.03.2025 року (а.с. 33-34 Том № 1).
Відповідно до акту № ЦЗ/ХМ/5031/023919 від 21.03.2025 року (а.с.78-99 Том №1) Центрально-західним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці проведено позаплановий захід державного нагляду (контролю) у КП «Віньковецький комунсервіс» щодо додержання законодавства про працю відповідно до ст. 10, 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та додержання вимог законодавства про працю щодо припинення трудового договору, за зверненням працівника ОСОБА_1 (зареєстроване 06.03.2025 р. за № Щ-214/ЦЗ-25). Перевірка проводилась за період з 31.10.2022 по 28.02.2025 року. Нарахування та виплата заробітної плати ОСОБА_1 проводилась на основі установленого посадового окладу згідно фактично відпрацьованого робочого часу. Випадків невиплати нарахованих сум заробітної плати ОСОБА_13 за період її роботи на підприємстві не виявлено. Разом з тим при перевірці питання дотримання строків виплати заробітної плати встановлено, що нарахування та виплата заробітної плати працівниці проводилась один раз на місяць, та з допущенням її виплати пізніше семи днів після завершення періоду за який проводиться оплата праці. Припинення трудового договору за угодою сторін здійснене за угодою працівника та роботодавця і відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП (п. 3.2 сторінка 10 Акту).
Згідно постанови Віньковецького районного суду Хмельницької області справа № 670/252/25 ОСОБА_3 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 510 грн, а саме за те, що допустив здійснення нарахування та виплату заробітної плати контролеру водопровідного господарства ОСОБА_13 за період роботи з 31.10.2022 р. по 28.02.2025 року один раз на місяць та з допущенням її виплати пізніше семи днів після завершення періоду за який проводиться оплата праці (а.с. 184-189 Том №1).
Згідно висновку експерта Хмельницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 14.10.2025 року № 761/25-26 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи (а.с. 155-164 Том № 1) експерт дійшов до висновку:
1. Надати відповідь на питання «Чи виконано буквено-цифровий напис «з 28.02.25» у заяві у рядку над датою заяви ОСОБА_1 особисто чи іншою особою ?» не представилось можливим по причині вказаній у дослідницькій частині висновку.
2. Цифровий напис «26.02.25» у заяві ОСОБА_1 від 26.02.2025 року на ім`я директора КП «Віньковецький комунсервіс» Мельника А.О. виконаний ймовірно ОСОБА_1 .
Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні показав, що працює директором КП «Віньковецький комунсервіс». У 2022 році не просив ОСОБА_13 звільнятися і не наказував їй писати у 2022 році заяву про звільнення за угодою сторін. 26.02.2025 року ОСОБА_13 принесла заяву про звільнення за угодою сторін, на його запитання про причини звільнення ОСОБА_13 сказала, що не зобов`язана щось пояснювати. Заява ОСОБА_13 була зареєстрована і винесений наказ про звільнення з 28.02.2025 року, як вказано в її заяві. Він ознайомив ОСОБА_13 з наказом 28.02.2025 року (п`ятниця), вона отримала копію наказу про звільнення, але сказала, що прийде у понеділок і підпишеться. Ініціатором звільнення за угодою сторін була ОСОБА_13 , у заяві була дата звільнення з 28.02.2025 року, дата влаштувала. 03.03.2025 року ОСОБА_13 була видана належним чином завірена копія наказу про звільнення. Заробітна плата через тяжке матеріальне становище підприємства виплачувалась один раз на місяць всім працівникам, а не лише позивачці.
Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні показав, що працює головним інженером КП «Віньковецький комунсервіс». Його робоче місце знаходиться в одному кабінеті з директором підприємства. 26.02.2025 року ОСОБА_13 зайшла в кабінет і подала заяву про звільнення, причину звільнення не пояснювала. 28.02.2025 року ОСОБА_13 отримала ксерокопію наказу про звільнення, але не підписалася, сказала, що прийде в понеділок за трудовою книжкою і все оформить. Він працює з 2021 року, близько 2-3 років сидять з керівником в одному кабінеті, не пам`ятає, щоб ОСОБА_13 писала заяву про звільнення без дати. Не був присутнім під час складання акту. Директор запитував у ОСОБА_13 про причини звільнення, але остання сказала, що не зобов`язана пояснювати.
Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні показала, що працює економістом КП «Віньковецький комунсервіс». 28.02.2025 року була звільнена ОСОБА_13 , вона робила розрахунок виплат. Їй не відомо про обставини написання заяви ОСОБА_13 про звільнення. 28.02.2025 року був оголошений наказ про звільнення, але ОСОБА_13 відмовилася підписатися про його отримання. Вона знімала копію наказу для позивачки у приміщенні бухгалтерії, конфлікту у ОСОБА_13 з директором не було. Приблизно у той час з підприємства звільнилась ОСОБА_10 .
Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні показала, що до 2024 року працювала в КП «Віньковецький комунсервіс» разом із ОСОБА_13 , не знає чи були у останньої намір звільнитися. Після звільнення з підприємства зі ОСОБА_13 не спілкувалась.
Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні показала, що близько 3,5 роки працювала на посаді контролера КП «Віньковецький комунсервіс». Там же на посаді контролера працювала ОСОБА_13 , з якою у них хороші відносини. Їй не відомо, що ОСОБА_13 хотіла звільнитися, бо вона (свідок) часто хворіє. Про звільнення ОСОБА_13 дізналася від колег в той день, коли прийшла на роботу, але день не пам`ятає. Була присутня під час проголошення наказу. Не пам`ятає, щоб ОСОБА_13 обурювалася, не знає чи мав керівник претензії до роботи ОСОБА_16 не відомо про написання заяви про звільнення ОСОБА_13 у 2022 році. Вона звільнилася з підприємства приблизно у кінці березня на початку квітня 2025 року за власним бажанням.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.
Дослідивши всі надані сторонами належні та допустимі доказами у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість твердження позивача про те, що заява про звільнення з роботи за угодою сторін була написана нею у 2022 році при прийняті на роботу без дати написання заяви та дати звільнення з роботи і зберігалась у директора КП «Віньковецький комунсервіс», оскільки це не підтверджено жодним доказом, а навпаки спростовується: показами свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_14 , які показали, що ОСОБА_1 особисто подала заяву про звільнення за угодою сторін саме 26.02.2025 р.; записом у Журналі реєстрації внутрішньої вхідної кореспонденції комунального підприємства «Віньковецький комунсервіс» де зазначено, що саме 26.02.2025 року від ОСОБА_1 надійшла заява на звільнення з роботи за згодою сторін з 28.02.2025 р.; висновком експерта від 14.10.2025 року № 761/25-26, згідно якого цифровий напис «26.02.25» у заяві ОСОБА_1 від 26.02.2025 року на ім`я директора КП «Віньковецький комунсервіс» ОСОБА_3 виконаний ймовірно ОСОБА_1 і не спростовує, що буквено-цифровий напис «з 28.02.25» у заяві ОСОБА_1 виконаний іншою особою. Наведені вище докази підтверджують, що заява про звільнення з роботи за угодою сторін написана і подана особисто ОСОБА_1 саме 26.02.2025 р.
Суд також не бере до уваги як необґрунтовані посилання позивача та його представника про тиск і упереджене ставлення директора Відповідача на Позивача, оскільки на підтвердження цих обставин позивачем не надано доказів, а притягнення директора до адміністративної відповідальності за порушення строків виплати заробітної плати, а саме виплата працівникові заробітної плати в повному обсязі один раз у місяць, а не двічі у зв`язку з тяжким матеріальним становищем підприємства, не свідчить про упередженість чи негативне відношення директора до позивача (працівника).
Тому враховуючи, що підставою для звільнення позивачки стала подана нею заява про звільнення з роботи за угодою сторін з 28.02.2025 р., з підставою і датою звільнення роботодавець погодився, видав наказ про звільнення і здійснив виплату всіх належних позивачу сум у день звільнення, видав копію наказу про звільнення та оригінал трудової книжки, то відповідач правомірно здійснив звільнення позивача з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.
Крім того, відсутність порушення законодавства про працю при звільненні ОСОБА_1 встановлене і актом Центрально-західним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці № ЦЗ/ХМ/5031/023919 від 21.03.2025 року.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.
Щодо позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Вказані позовні вимоги є похідними від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення Позивача. Тому враховуючи, що суд дійшов до висновку про те, що Відповідач правомірно звільнив з роботи Позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України і вказана позовна вимога задоволенню не підлягає, то не підлягають задоволенню і вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу через відсутність підстав для цього.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 закону України «Про судовий збір» позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі звільняються від сплати судового збору, тому Позивач був звільнений від його сплати при подачі позовної заяви.
Враховуючи, що позивачеві відмовлено у задоволені позову, то судовий збір належить компенсувати за рахунок Держави.
Витрати на залучення експерта у розмірі 8481 грн 60 коп. відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України повинні бути покладені на позивача.
На підставі ст. 36 КЗпП України, керуючись ст. ст. 12, 141, 259, 263, 265, 352, 354-355 ЦПК України, 

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до комунального підприємства «Віньковецький комунсервіс» про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити у повному обсязі.
Повне найменування сторін:
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач - комунальне підприємство «Віньковецький комунсервіс», ідентифікаційний код юридичної особи 37614355, адреса місцезнаходження: вул. Заводська, 25, с-ще Віньківці, Хмельницький район, Хмельницька область.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складання безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне рішення суду виготовлене 18.01.2026 року.

Суддя В.А. Мамаєв