Справа № 127/23981/25
Провадження № 22-ц/801/266/2026
Категорія: 53
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року	Справа № 127/23981/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка І. В., Міхасішина І. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, 
Рішення постановила суддя Вохмінова О. С.
Рішення постановлено об 11:17 у м. Вінниці
Повне судове рішення складено 07 листопада 2025 року,

Встановив:

У липні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до АТ «Страхова компанія «ІНГО» та ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 31 березня 2025 року в 01 год 10 хв у м. Вінниці по вул. Брацлавська, 81 водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки Citroen c4, державний номерний знак НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, не обрав безпечної швидкості, інтервалу та дистанції, допустив зіткнення з транспортним засобом Renault Megane, державний номерний знак НОМЕР_2 , під його керуванням, який рухався попереду у попутному напрямку, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.
Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 квітня 2025 року у справі № 127/10538/25 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850,00 грн. на користь держави. 06 травня 2025 року постанова суду набрала законної сили.
На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в АТ «СК «ІНГО» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 221814942.
З урахуванням всіх обставин справи позивач просив стягнути із відповідача АТ «Страхова компанія «ІНГО» недоплачене страхове відшкодування у розмірі 83 208,48 грн., 1560,00 грн. – витрат на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди та 2544,28 грн. – витрат на проведення транспортно-товарознавчої експертизи.
Крім того, відповідачем ОСОБА_1 йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 20 000,00 грн., яка полягає в тому, що знищенням його майна, а саме – транспортного засобу, який використовувався ним повсякденно як в особистих цілях так і в робочих питанням, внаслідок чого він був позбавлений можливості ним користуватися, безперечно призвело до порушення звичного способу життя, для організації якого він був змушений докладати додаткові зусилля, а також витрачати час для відновлення попереднього стану. Внаслідок ДТП він отримав моральні страждання, оскільки йому довелося окрім звиклого ритму життя зіштовхнутися з пошуком експертної організації для проведення оцінки спричиненої шкоди, а також звертатися за допомогою до юристів, займатися збором необхідних документів тощо. Він є діючим військовослужбовцем ЗСУ, у зв`язку з чим відсутність транспортного засобу суттєво обмежила його можливість використовувати транспортний засіб під час виконання обов`язків військовослужбовця. Після ДТП протягом тривалого часу він перебував у незадовільному емоційному стані, тому дійсно зазнав душевних страждань, спричинених хвилюваннями; він став роздратованим, розгубленим, переживав стрес та занепокоєння, що негативно вплинуло на його звичайний спосіб життя.
У зв`язку з цим позивач просив стягнути з АТ «Страхова компанія «ІНГО» на його користь недоплачене страхове відшкодування у розмірі 83 208,48 грн., 1560,00 грн. – витрат на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди та 2544,28 грн. – витрат на проведення транспортно-товарознавчої експертизи та із ОСОБА_1 стягнути моральну шкоду, завдану внаслідок ДТП в розмірі 20 000,00 грн. і судові витрати.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2025 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до АТ «СК «ІНГО» і ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди в частині вимог до АТ «СК «ІНГО» про відшкодування матеріальної шкоди, закрито на підставі п. 4 ч.1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з відмовою позивача ОСОБА_2 від позову.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн., а також судовий збір в сумі 605,60 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2025 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 2796,00 грн. В решті вимог – відмовлено. 
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , пославшись на необґрунтованість судового рішення, що ухвалене без урахування дійсних обставин справи, просить рішення суду змінити та стягнути з нього на користь позивача моральну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 2000,00 грн.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що до позовної заяви не було додано жодних доказів, які б підтверджували як сам факт перебування позивача у стані душевних страждань, про який він стверджує, так і розумність та співрозмірність таких страждань із заявленою сумою компенсації та доцільність стягнення такої компенсації.
Суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення також не посилається на жоден доказ, яким би підтверджувався як сам факт тривалого перебування позивача у стані душевних страждань, ані інтенсивність таких страждань, та жодним чином не обґрунтовує власний висновок про наявність вказаних фактів.
Посилаючись на істотні наслідки для позивача внаслідок протиправних дій відповідача, суд не вказав, які саме наслідки він вважає істотними та в чому проявляється їх істотність, а також відсутні будь-які аргументи стосовно того, за якими критеріями суд здійснив оцінку такої істотності.
В мотивувальній частині рішення взагалі відсутні будь-які аргументи та роз`яснення стосовно того, чому саме суму в 10 000,00 грн. суд вважає достатньою для відшкодування моральної шкоди, за якими критеріями та на підставі яких доказів він здійснив оцінку завданої відповідачем шкоди, та, відповідно, встановив розмір такої шкоди в грошовому еквіваленті.
Судом першої інстанції не було прийнято до уваги твердження відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву стосовно того, що позивачем не додано жодного доказу, який би підтверджував як сам факт наявності розладу здоров`я, зокрема, психологічного, так і причинно-наслідковий зв`язок між таким розладом за його наявності та діями відповідача.
Позовна заява не містить жодного доказу того, що особистий автомобіль позивач використовує у зоні бойових дій для виконання ним обов`язків військової служби.
Також не враховано те, що він вчинив всі залежні від нього дії, щоб мінімізувати завдану позивачу шкоду, зокрема опікувався евакуацією транспортного засобу позивача з місця ДТП і оплачував послуги евакуатора.
Оскільки поведінка відповідача була спрямована на мінімізацію наслідків та можливих незручностей (оплата евакуатора і стоянки авто), відповідач, усвідомлюючи власну вину в ДТП та поважаючи позивача як військовослужбовця ЗСУ, вважає доцільним стягнути з нього на користь позивача моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн.
Позивач ОСОБА_2 рішення суду не оскаржив, надав відзив на апеляційну скаргу відповідача, підписаний його представником – адвокатом Бахур О. В., у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, оскільки скаргу вважає необґрунтованою, невмотивованою та безпідставною, яка не заслуговує на увагу, усі доводи та позиції є хибними й такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Суд першої інстанції правильно визначився із характером правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, встановив дійсні обставини справи, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку.
Також у відзиві на апеляційну скаргу позивач просить стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати на професійну правничу допомогу, при цьому не зазначив суми таких витрат і не зазначив жодних підтверджуючих доказів і не надав їх. Тому колегія суддів позбавлена можливості вирішити дане питання.
Учасники справи не оскаржили додаткове рішення суду.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Рішення суду оскаржив лише відповідач ОСОБА_1 в частині часткового задоволення позовних вимог про стягнення з нього суми моральної шкоди, позивач рішення суду не оскаржив.
Отже оскаржуване рішення суду переглядається судом апеляційної інстанції на предмет його законності і обґрунтованості лише в межах доводів і вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 та з урахуванням того, що не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, і неправильного застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 2018 року є власником транспортного засобу Renault Megane, державний номерний знак НОМЕР_2 , 2011 року випуску.
Між АТ «СК «ІНГО» та ОСОБА_3 укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, поліс дійсний з 00:00 02 липня 2024 року по 01 липня 2025 року включно. Забезпечений транспортний засіб – Citroen c4, державний номерний знак НОМЕР_1 .
31 березня 2025 року приблизно в 01 год 10 хв у м. Вінниці по вул. Брацлавська, 81 водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки Citroen c4, державний номерний знак НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки та не обрав безпечної швидкості, інтервалу й дистанції, допустив зіткнення з транспортним засобом Renault Megane, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався попереду у попутному напрямку, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушив п. 13.1, п. 12.1 ПДР України.
Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 квітня 2025 року у справі № 127/10538/25, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850,00 грн. на користь держави, стягнуто 605,60 грн. судового збору.
Згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, складеного СПД ОСОБА_4 від 09 червня 2025 року, станом на 31 березня 2025 року власнику транспортного засобу Renault Megane, державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_2 завдано матеріального збитку внаслідок аварійного пошкодження в розмірі 276 565,02 грн. (ринкова вартість транспортного засобу до пошкодження складає таку ж ціну, ринкова вартість на дату оцінки – 131 201,55 грн. (а. с. 19-32).
Згідно висновку експерта ОСОБА_5 за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження від 28 квітня 2025 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику в результаті пошкодження автомобіля Renault Megane, державний номерний знак НОМЕР_2 під час ДТП 31 березня 2025 року з автомобілем Citroen c4, державний номерний знак НОМЕР_1 , складає величину 287 091,77 грн. (а. с. 33-37).
Таким чином транспортний засіб є фізично знищеним і на підставі п. 30.2 ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2025 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до АТ «СК «ІНГО» і ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди в частині вимог до АТ «СК «ІНГО» про відшкодування матеріальної шкоди, закрито на підставі п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з відмовою позивача ОСОБА_2 від позову, внаслідок їх задоволення відповідачем АТ «СК «ІНГО» після пред`явлення позову.
Обґрунтовуючи позовні вимоги до відповідача ОСОБА_1 позивач ОСОБА_2 зазначив, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_1 і знищення транспортного засобу, він зазнав душевних страждань і це спричинило тривалий розлад здоров`я, нервовий стрес, тому моральну шкоду він оцінив в 20 000,00 грн.
Задовольняючи позовні вимоги частково при стягненні із відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 суми 10 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що є встановленою вина ОСОБА_1 у дорожньо-транспортній пригоді, та виходив із характеру і тривалості моральних страждань позивача, пов`язаних із пошкодженням (фізичним знищенням) його власного майна і неможливості користуватися цим власним транспортним засобом, істотності вимушених змін у його житті, наслідків, що настали, а також із врахуванням вимог розумності і справедливості.
Такий висновок суду відповідає вимогам цивільного процесуального закону, нормам матеріального права і матеріалам справи.
Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Отже, з урахуванням наведених норм цивільного процесуального закону є встановленими обставинами вчинення ОСОБА_1 винних дій, які виражаються у порушенні ним Правил дорожнього руху під час керування ним автомобілем Citroen c4, державний номерний знак НОМЕР_1 , які призвели до зіткнення із автомобілем Renault Megane, державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням позивача по справі ОСОБА_2 та спричинення цьому автомобілю механічних пошкоджень, внаслідок яких згідно висновку експерта від 28 квітня 2025 року належний позивачу транспортний засіб визнано фізично знищеним, тобто не придатним до експлуатації.
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частина четверта статті 23 ЦК України).
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).
Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20).
При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. 
Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.
Розмір відшкодування моральної перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
Таким чином розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.
У справі встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини відповідача ОСОБА_1 , позивач ОСОБА_2 зазнав душевних страждань у зв`язку з пошкодженням, а фактично – із фізичним знищенням його власного майна, неможливістю нормального користування ним, у порушенні звичайного способу життя, в необхідності докладати додаткових зусиль для його нормалізації.
Частково задовольняючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив з того, що неправомірними діями винуватця дорожньо-транспортної пригоди – відповідача ОСОБА_1 , позивачу завдано моральної шкоди та обґрунтовано суд визначив її розмір в сумі 10 000,00 грн., виходячи із засад розумності й справедливості, з урахуванням глибини фізичних та душевних страждань, а також зважаючи на те, що позивач пережив емоційний стрес, витрачав час та зусилля, які є необхідними для нормалізації звичайного способу життя, порушеного протиправними діями ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_6 таких висновків не спростовують.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі справа № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) дійшла висновку, що керуючись положеннями статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).
Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.
З урахуванням наведеного є правильним висновок суду першої інстанції про стягнення на користь позивача із винної особи – відповідача по справі ОСОБА_1 суми 10 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.
Викладені в апеляційній скарзі доводи колегія суддів вважає безпідставними і необґрунтованими, оскільки вони, як заперечення позову, не доведені відповідачем ОСОБА_1 належним доказами, враховуючи наступне.
Суд на підставі статті 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За правилами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно положень статі 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7).
Доказами, згідно вимог ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
За правилами статей 77-80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. 
Зокрема, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77 ЦПК України).
Допустимість доказів визначена статтею 78 ЦПК України, згідно якої суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Відповідач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі стверджує про те, що позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували його факт перебування у стані душевних страждань, розумність та співрозмірність таких страждань із заявленою сумою компенсації та доцільність стягнення такої компенсації, а суд у своєму рішенні не посилається на докази, у підтвердження факту тривалого перебування позивача у стані душевних страждань, інтенсивність таких страждань, не обґрунтував власний висновок про наявність вказаних фактів, а також не вказав на істотність наслідків і в чому це проявляється, не навів аргументів щодо критеріїв оцінки такої істотності, та не навів доказів на підставі яких він здійснив оцінку завданої відповідачем шкоди і встановив розмір такої шкоди в грошовому еквіваленті.
З огляду на встановлені судом обставини справи, на вимоги цивільного процесуального закону та матеріального права, на судову практику Верховного Суду і Європейського Суду, відповідач ОСОБА_1 , викладаючи в апеляційній скарзі такі доводи, на які він посилається як на підставу своїх заперечень, не довів цих заперечень визначених статтями 76-80 ЦПК України доказами і не надав таких доказів, таким чином не довів цих своїх заперечень.
Європейський Суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
В межах доводів апеляційної скарги не встановлено підстав для висновку, що рішення суду ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, які б давали підстави для його скасування.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. В. Міхасішин