ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 листопада 2025 року	Львів	Справа № 819/1037/15-а пров. № А/857/23988/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді:                                                            Запотічного І.І.,
суддів:                                                                                Довгої О.І., Шинкар Т.І.,
за участю секретаря судового засідання:                              Ільченко А.З.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу  Міністерства внутрішніх справ України на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року (головуючий суддя - Мартиць О.І., судді - Подлісна І.М., Дерех Н.В., ухвалене в м. Тернополі) у справі № 819/1037/15-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області про скасування наказу про звільнення з органів внутрішніх справ, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,- 
                                                               встановив:
в квітні 2015 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі – відповідач 1, МВС України), Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області (далі – відповідач 2), в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України №2253 о/с від 28.10.2014 про звільнення з органів внутрішніх справ; поновити в органах внутрішніх справ на посаді заступника начальника слідчого управління УМВС України в Тернопільській області; стягнути з УМВС України в Тернопільській області на його користь середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 28.10.2014 і до моменту фактичного поновлення на публічній службі; зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України відкликати з Міністерства юстиції України відомості про застосування до нього заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».
05.05.2015 ухвалою суду провадження у справі за позовом  ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області про скасування наказу про звільнення з органів внутрішніх справ, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в суді зупинено до прийняття рішення Конституційним Судом України.
Ухвалою суду від 03.03.2025 поновлено провадження в адміністративній справі №819/1037/15-а за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області про скасування наказу про звільнення з органів внутрішніх справ, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України №2253 о/с від 28.10.2014 «По особовому складу» в частині звільнення підполковника міліції ОСОБА_1 , заступника начальника слідчого управління УМВС України в Тернопільській області. Поновлено ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на посаді заступника начальника слідчого управління УМВС України в Тернопільській області з 29.10.2014. Стягнуто з УМВС України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.10.2014 по 12.05.2025 у розмірі 1160319,54 грн. з відрахуванням встановлених законом загальнообов`язкових платежів. Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей щодо застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади». В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Міністерство внутрішніх справ України подало апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та порушенням норм матеріального права. В обґрунтування апеляційної скарги покликаються на те, що процедура люстрації, яка передбачена Законом України «Про очищення влади» поширюється на осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, які у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року перебували на посадах керівного складу (керівники або їх заступники) обласних Головних управлінь (Управлінь), (територіальних органів) МВС України. Позивач з лютого 2010 року по серпень 2011 року обіймав посаду заступника начальника Управління МВС України в Тернопільській області - начальника слідчого управління. Сукупний період перебування позивача на вказаній посаді у встановлений Законом України «Про очищення влади» період становив більше одного року. Ураховуючи викладене, та відповідно до вимог п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» позивач підлягав звільненню зі служби впродовж десяти днів з дня набуття чинності вказаним Законом. Зазначає, що процедура звільнення позивача відбулася із дотриманням вимог чинного на момент звільнення та на теперішній час законодавства. Вказує, що Законом України «Про очищення влади» не передбачається встановлення будь яких виключень або преференцій для посадових осіб, зазначених в частині першій статті 3 цього Закону, що давали б їм змогу звільнитися від застосування люстраційної процедури або її відтермінування, внаслідок чого їх звільнення повинно були відбутися у строки встановлені законодавцем незалежно від будь-яких обставин (зокрема, перебування у стані тимчасової непрацездатності та у відпустці не є перешкодою для видання наказу про його звільнення відповідно до вимог Закону України «Про очищення влади»). Жодне з перелічених обмежень встановлених Законом України «Про очищення влади» на позивача не розповсюджується.
Просить скасувати рішення суду в частині задоволених до МВС України вимог та ухвалити в цій частині нове, яким у задоволення позовних вимог до МВС України відмовити.
Відповідачем 2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу задоволити.
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, представника МВС України, який просить апеляційну скаргу задоволити, представника відповідача – 2, який просить задоволити апеляційну скаргу, позивача, який просить залишити без змін рішення суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 1992 року по жовтень 2014 року проходив службу в органах внутрішніх справ України.
Наказом УМВС України в Тернопільській області від 22.10.2008 №1602 о/с позивача призначено заступником начальника Управління МВС України в Тернопільській області - начальником слідчого управління.
Наказом УМВС України в Тернопільській області від 05.08.2011 №928 о/с позивача звільнено з посади заступника начальника Управління МВС України в Тернопільській області - начальника слідчого управління.
Наказом МВС України від 28.10.2014 №2253 о/с «По особовому складу» згідно з підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» та пунктом 62 "а" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із постановленням на військовий облік) підполковника міліції ОСОБА_1 заступника начальника слідчого управління УМВС України в Тернопільській області.
Підставою звільнення позивача стало те, що ОСОБА_1 в період, а саме з 25.02.2010 по 22.02.2014, більше одного року сукупно обіймав посаду заступника керівника територіального органу МВС України.
Вважаючи наказ МВС України протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду.
Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Статтею 19 Конституції України визначено, зокрема, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою, шостою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із правових гарантій захисту громадян від незаконного звільнення з роботи є встановлений законами України вичерпний перелік підстав для звільнення працівника.
Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначено Законом України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року № 1682-VII (далі - Закон № 1682-VII).
Відповідно до частини першої - третьої статті 1 Закону № 1682-VII, очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист. Протягом десяти років із дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.
Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ №1096 (1996) звернула увагу держав-членів на те, що "люстрація" застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.
У зв`язку з цим у справі №800/186/17 Верховний Суд дійшов висновку, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.
17 жовтня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви №58812/15, №53217/16, №59099/16, №23231/18, №47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного, та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців із забороною обіймати посади державної служби на підставі приписів Закону України «Про очищення влади», що одразу призвело до втрати всіх своїх здобутків.
У цьому рішенні ЄСПЛ указав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом, які призвели до втручання в право на приватне життя, гарантоване статтею 8 Конвенції. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли ОСОБА_3 обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.
Статтею 2 Закону України «Про очищення влади» передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації). 
Відповідно до пункту шостого частини першої даної статті заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо: начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.
Критерії здійснення очищення влади (люстрації) установлені статтею 3 Закону України «Про очищення влади».
Приписами підпункту першого та другого пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів. Інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VI, у порядку та строки, визначені цим Законом.
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 3 цього Закону № 1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року - керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.
Як свідчать матеріали справи, підставою для видання оскаржуваного наказу стала перевірки відомостей, зазначених в особовій справі позивача, якою встановлено, що позивач, відповідно до критеріїв здійснення очищення влади, визначених у частині першій статті 3 Закону України «Про очищення влади» за період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року обіймав посади щодо яких встановлена заборона.
Водночас із аналізу цих норм випливає, що встановлення для осіб заборони обіймати певні посади в органах державної влади чи їхніх самостійних структурних підрозділах пов`язується із самим лише фактом зайняття у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року посад, зокрема передбачених пунктом 8 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади», незалежно від того чи сприяла така особа своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини, тобто не враховуючи жодної індивідуальної дії чи зв`язку особи з будь-якими антидемократичними подіями.
Звільнення позивача проведено на підставі відомостей, зазначених в особовій справі про його перебування на відповідних посадах. При цьому встановлення фактів особистої протиправної поведінки позивача не було метою цієї перевірки. Будь-яких доказів, щодо вчинення дій та заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, матеріали справи не містять.
Суд першої інстанції вірно вказав, що ОСОБА_1 було звільнено з посади на підставі Закону №1682-VII за критерієм перебування на цій посаді більш ніж один рік із застосуванням заборони протягом 10 років займати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація).
Матеріали справи не містять відомостей про наявність фактів протиправної поведінки позивача, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, а спірний наказ з посади не містить обґрунтування, що позивач міг становити будь-яку загрозу для нового демократичного режиму.
Звільнення позивача проведено на підставі відомостей, зазначених в особовій справі про перебування його на відповідних посадах. При цьому відповідач ніколи не стверджував про причетність позивача до будь-яких порушень прав людини чи підтримання останнім антидемократичних заходів.
Так, у питанні застосування заборони протягом 10 років займати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація) закон не передбачав жодних реальних процедурних гарантій, за якими особи мали б можливість довести, що, незважаючи на посаду, яку вони обіймали, вони не брали участі в будь-яких порушеннях прав людини і не вживали або не підтримували антидемократичні заходи.
Суд зазначає, що відсутність у Законі України «Про очищення влади» процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених частиною третьою статті 2 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), що кореспондує положенням частини другої статті 2 КАС України (у редакції, чинній від 15 грудня 2017 року).
Цей обов`язок випливає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У цьому зв`язку, ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України» вказав на відсутність застосування індивідуального підходу під час здійснення люстраційної перевірки, що й лягло в основу постанови Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 3 червня 2020 року у справі №817/3431/14. У даному рішенні Верховний Суд дійшов висновку, що заходи такої суворості як звільнення з посади із забороною займати посаду на 10 років не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави, без аналізу індивідуальної поведінки таких осіб та встановлення зв`язку їх діяльності з узурпацією влади, підривом основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звільнивши позивача з посади лише з обставин відповідності його критерію визначеному в пункті 8 частини першої статті 3 Закону №1682-VII, застосувавши до нього міру колективної відповідальності лише за формальними ознаками та без надання індивідуальної оцінки його діям, відповідач таким чином порушив норми Конституції України, яка має найвищу юридичну силу, та діяв не у спосіб, та не з метою, що встановлені Законом.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскаржуваний наказ МВС не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, а тому є таким, що підлягає скасуванню судом як протиправний.
Скасування наказу про звільнення позивача, відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України є підставою для його поновлення на попередній посаді - заступника начальника слідчого управління УМВС України в Тернопільській області з 29 жовтня 2014 року.
Щодо вимоги позивача про вилучення відомостей про нього з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», то суд першої інстанції керуючись приписами Положення про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України поінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади».
Решта доводів апеляційної скарги на законність рішення суду першої інстанції не впливають та висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак не потребують додаткового аналізу.
Апеляційний суд при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №303-A, п. 29).
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його  скасування колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення. 
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-                                                       
                                                             постановив:
Апеляційну скаргу  Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року у справі № 819/1037/15-а без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
На постанову протягом тридцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	І. І. Запотічний 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
У зв`язку з перебуванням судді Довгої О.І. у відпустці з 08.11.2025 по 21.11.2025 включно повне судове рішення складено 24.11.2025